ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 367/3321/18
провадження № 61-8935св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Карабази Н. Ф., та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П, 

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у справі № 367/5000/15-ц задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» та у рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 12 грудня 2011 року у розмірі 203 888,06 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, яка розташована на АДРЕСА_1 , та належить їй на праві власності шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк».

Позивачка зазначала, що про ухвалення заочного рішення та продаж належної їй квартири на аукціоні вона дізналася лише після того, як до квартири почали приходити покупці для попереднього огляду. 
Після цього вона подала заяву про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року, а 21 березня 2018 року повідомила ПАТ «Дельта Банк» про оскарження заочного рішення та запропонувала зняти з аукціону спірну квартиру. Однак на заяву будь-якої відповіді від банку не отримала.

Стверджувала, що 10 квітня 2018 року ОСОБА_2 визнано переможцем торгів, відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2018-03-27-000039-а. Вартість лота становила 447 447,77 грн.

23 квітня 2018 року на підставі проведених торгів відповідачі уклали договір купівлі-продажу спірної трикімнатної квартири. 

Постановою від 13 березня 2019 року Київський апеляційний суд скасував заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалив нове про відмову банку у позові.

Позивач уважала договір купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2018 року недійсним, оскільки під час проведення аукціону та укладення договору за його результатами не дотримано вимог статей 203, 215 ЦК України, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388 (далі - Положення № 388), частини другої статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, вартість її квартири значно перевищує ціну продажу квартири. 

Враховуючи ту обставину, що банк після отримання заочного рішення суду реалізував спірну квартиру ОСОБА_2 , яка на цей час є її власником, позивач вважала, що після скасування заочного рішення Ірпінського міського суду від 28 квітня 2016 року має право на захист у судовому порядку свого права шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на спірну квартиру.

Уточнивши предмет позову, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного від 23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 ;
- витребувати із чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не надала доказів, а суд не встановив того, що зміст спірного договору купівлі-продажу, укладеного 23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , суперечить статті 203 ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також суди виходили з того, що позивачка не довела, що ПАТ «Дельта Банк» на час укладання спірного договору не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, що волевиявлення учасників правочину не було вільними і не відповідало їх внутрішній волі та що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не надала доказів недотримання ліквідатором та організатором аукціону вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо його проведення, суд не встановив наявності порушень правил проведення торгів, які могли б вплинути на результати проведення торгів.

При цьому суд апеляційної інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині витребування майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вимога позивача не конкретизована, а саме не зазначено, у кого саме позивач просить витребувати із чужого незаконного володіння майно.

Крім того, одночасне заявлення вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності є недоцільним, оскільки визнання права власності більше стосується ситуацій, коли право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а віндикаційний позов спрямований на повернення майна, яке незаконно утримується іншою особою. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, витребувано справу із Ірпінського міського суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_3, 27 листопада 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає те, що:
- суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 686/7635/18 (провадження № 61-3799св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 750/1878/18 (провадження № 61-46380св18), від 21 квітня 2021 року у справі № 522/17024/17 (провадження № 61-11372св19), від 20 жовтня 2021 року у справі № 369/13272/17 (провадження № 61-10809св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 715/841/20 (провадження № 61-2933св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 127/20335/19 (провадження № 61-18820св20), від 23 вересня 2024 року у справі № 303/1280/18 (провадження № 61-6040св24) та у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс17;

- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388 (у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 травня 2017 року № 1872), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2016 року № 606/28736 (далі - Положення № 388), ототожнивши поняття електронних торгів з аукціоном, що призвело до помилкових висновків.
Заявник вважає, що при цьому суд апеляційної інстанції вдався до бездумного цитування норм матеріального права без розуміння значення цих норм та їх практичного застосування.

Заявник указує, що позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту прав власника. Витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло у його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Судами встановлено, що спірну квартиру банк відчужив у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Уважає безпідставними доводи відповідачів про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи статті 388 ЦК України, оскільки заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року, яким визнано за банком право власності на спірну квартиру, скасовано постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, оскільки це майно вибуло з власності поза волею власника. 

Після скасування заочного рішення банк втратив право на відчуження спірної квартири. 
Право іпотекодержателя (банка) зареєструвати за собою право власності на майно, яке є предметом іпотеки (незалежно від наявності судового рішення) за існуючим договором іпотеки повинно відбуватися без порушень вимог законодавства.
Суди попередніх інстанцій не дали оцінку вказаним доводам.

Не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що із позовної заяви, із урахуванням заяви про зміну предмета позову, не зрозуміло, який спосіб захисту просить застосувати позивач: визнати договір недійсним, витребувати майно, визнати право власності, оскільки зазначені способи захисту є взаємовиключними.
Посилається на те, що обов`язок суду - надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. При цьому звертає увагу на довготривалий розгляд справи у суді першої інстанції, багаточисельні відкладення та зняття з розгляду справи, зміну судової практики за цей час.

Заявник стверджує, що очевидним є факт, що витребування майна із чужого незаконного володіння здійснюється від останнього власника, незалежно від того, скільки разів таке майно було відчужене.
Однак суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Суди в достатній мірі не визначили характер спірних правовідносин та правову норму, яка підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, не встановили дійсних обставин справи для правильного вирішення спору.
Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції не зрозуміло, який спосіб захисту є правильним та забезпечить відновлення порушених прав.

Крім того, втручання в право власності, якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає вручання в її право власності.

Відзив на касаційну скаргу у визначений Верховним Судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Станом на 12 листопада 2011 року нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 перебувала у приватній власності ОСОБА_1 ; підстава виникнення права власності - договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського МНО Нельзін М. С. 02 листопада 2011 року № 5736. 

Згідно з інформацією про іпотеку, номер запису про іпотеку - 14999798 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації - 12 грудня 2011 року; підстава виникнення - іпотечний договір, серія та номер: 3177, виданий 12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського МНО Дудко Ю. А.; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 30081804 від 16 червня 2016 року; відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 12 грудня 2016 року, розмір основного зобов`язання - 160 000,00 грн, відомості про суб`єктів: іпотекодавець - ОСОБА_1 , іпотекодержатель - ПАТ «Дельта Банк».

Станом на 21 серпня 2017 року нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 перебувало у приватній власності ПАТ «Дельта Банк». Підстава виникнення права власності - заочне рішення суду Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року № 367/5000/15-ц; підстава внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер - 36873221 від 01 вересня 2017 року, Буржимська С. А., Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області.

23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта банк» в особі представника АТ «Дельта Банк» Сорокіна М. В., який діє на підставі довіреності, посвідченої 21 лютого 2018 року Щадко О. І., приватним нотаріусом Київського МНО за реєстровим № 170, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим В. В., який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Баню» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20 лютого 2017 року № 619, та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів від 10 квітня 2018 року № UA-EA-2018-03-27-000039-а, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Антиповою І. В., зареєстрований у реєстрі за № 419.

Згідно з пунктом 1.2 вказаного договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, предметом купівлі-продажу за цим договором є таке майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , (інвентарний номер - 3081230).
Нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у справі № 367/5000/15-ц. Право власності продавця на нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 серпня 2017 року, номер запису про право власності - 22131282, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1340907732109.
У пункті 2.1 договору зазначено, що продаж нерухомого майна вчиняється за 447 447,77 грн без податку на додану вартість (далі - ПДВ), які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що право власності на нерухоме майно переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації права власності.

Згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна від 23 квітня 2018 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , та відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Антиповою І. В., 23 квітня 2018 року за реєстровим № 419, продавець передав, а покупець прийняв таке нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , (інвентарний номер - 3081230).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2018 року № 132117500 об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1340907732109 23.04.2018 року (номер запису про право власності - 25839991) згідно з договором купівлі-продажу № 419, виданим 23 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського МНО Антиповою І. В. (підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 40760902 від 23 квітня 2018 року) на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у справі № 367/5000/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року скасовано.
Постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд постановою від 06 лютого 2020 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у справі № 367/5000/15-ц - без змін (провадження № 61-8034св19).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо оспорення правочину та визнання права власності на майно

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, стаття 216 ЦК України).

Суди встановили, що банк на підставі заочного рішення суду зареєстрував за собою право власності на квартиру, яка була передана йому в іпотеку та належала ОСОБА_1 , після чого уклав з переможцем відкритих торгів (аукціону) - ОСОБА_2 договір купівлі-продажу цього нерухомого майна. Однак заочне рішення суду, на підставі якого банк зареєстрував за собою право власності на квартиру, скасовано після укладення оспорюваного правочину.

Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Можливість власника витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Схожі за змістом правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та інших.

У пункті 9.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вказано, що «для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним та скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві».

Тому у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння (якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах), інші вимоги власника є неналежними.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23 квітня 2018 року та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно не є належними способами захисту права у правовідносинах, що склалися між сторонами. Належним способом захисту прав позивача може бути витребування майна з чужого незаконного володіння (з оцінкою добросовісності набувача та пропорційності втручання у його права або стягнення вартості належного власнику та відчуженого без його згоди майна).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

Враховуючи вищезазначене та вимоги статті 412 ЦПК України, оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірне майно, підлягають зміні, з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови, а саме, що обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння

Уточнивши у травні 2019 року позовні вимоги, ОСОБА_1 , зокрема просила суд на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати із чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вона вибула з власності поза її волею, а відкриті торги (аукціон) проведено з порушенням Порядку № 388.

Заявник у касаційний скарзі вказувала, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у частині вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, виходив з того, що така вимога не конкретизована, при цьому пославшись на судову практику Верховного Суду щодо застосування статей 387, 388 ЦК України, зокрема, щодо витребування майна, проданого на виконання судового рішення, не перевірив доводів в обґрунтування позовних вимог та доказів, на які вона посилаються як на підтвердження своїх вимог. Суд апеляційної інстанції повторив такі висновки суду першої інстанції, з якими вона не погодилася.

Згідно з абзацами першим-четвертим пункту 7 розділу VІІ Порядку № 388 у редакції, чинні й на час продажу майна, відкриті торги (аукціон) не можуть вважатися такими, що відбулися, у разі відсутності кроку відкритих торгів (аукціону) у розрізі лотів або якщо на участь у відкритих торгах (аукціоні) було зареєстровано лише одного потенційного покупця (учасника).
Зняття лотів з продажу на відкритих торгах (аукціоні), скасування відкритих торгів (аукціонів) може здійснюватися виключно на підставі відповідного рішення виконавчої дирекції Фонду.
Виконавча дирекція Фонду має право в будь-який момент, у тому числі під час проведення відкритих торгів (аукціону), припинити продаж активу (майна) та зняти відповідний лот з продажу на відкритих торгах (аукціоні). У разі прийняття такого рішення уповноважена особа Фонду надає організатору відкритих торгів (аукціону) письмове повідомлення про зняття лоту з продажу і відкриті торги (аукціон) скасовуються.
У разі зміни на будь якому етапі організації або проведення процедури реалізації активів (майна) до моменту підписання договору купівлі-продажу активу (майна) його суттєвих характеристик, у тому числі погашення позичальником 20 % і більше від заборгованості за кредитним договором, виведення майна із застави банку, реструктуризація кредитної заборгованості відповідно до нормативно-правових актів Фонду, наявність судових рішень та інших факторів, які можуть вплинути на ціну продажу такого активу (майна) або зацікавленість потенційного покупця щодо його придбання, тощо, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд для розгляду питання щодо скасування відповідних відкритих торгів (аукціону).

При цьому пунктом 2 розділу V Порядку № 388 у редакції, чинні й на час продажу майна, банк забезпечує потенційному покупцю можливість ознайомлення з документами щодо активу(ів) (майна) на період до дати проведення відкритих торгів (аукціону).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених частиною першою статті 81 цього Кодексу. 

Відповідно до частин другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 2-82/09 (провадження № 14-734свц19) також наголошено на обов`язку суду обґрунтувати рішення та розглянути аргументи позову. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, що регламентовано нормами ЦПК України. При ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовано вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджені. Крім того, суд зобов`язаний розглянути усі позовні вимоги й ухвалити відповідне рішення.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди, вказавши, що ця вимога неконкретизована, виходили з того, що банк набув право власності на квартиру на підставі заочного рішення суду, яке на час проведення аукціону не було скасовано; ознак недобросовісності набувача квартири - відповідача ОСОБА_2 не встановив, вказавши, що вона придбала майно на відкритих торгах (аукціоні). 

Суди не звернули увагу на принцип «суд знає право», згідно з яким суд під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43) від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221).

Зміст оскаржених судових рішень вказує на те, що суди не розглянули по суті вимогу про витребування із чужого незаконного володіння майна. Зокрема, суди не надали жодної оцінки тому, чи діяв банк (представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) як посадова особа під час продажу активів банку з урахуванням принципу «розумної обачності» (пункт 7 розділу VII Порядку № 388 у редакції, чинній на час проведення аукціону (квітень 2018 року), який безумовно має застосовуватися. При цьому «розумну обачність» міг виявити і покупець, ураховуючи приписи пункту 2 розділу V Порядку № 388 у редакції, чинній на час проведення аукціону. Отже, суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову.

Слід звернути увагу на висновки Верховного Суду у частині необхідності перевірити дотримання гарантованого у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права відповідача мирно володіти майном, а також наявність/відсутність правових підстав для втручання у таке право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20), від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21)).

При цьому колегія суддів звертає увагу, що спірне майно - квартиру - продано як активи (майно) банку, що ліквідується, а не в порядку, встановленому для виконання судових рішень, чи у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна (частина друга статті 388 ЦК України в редакції, чинній на час перегляду справи в касаційному порядку).

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі (витребування із чужого незаконного володіння майна), суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази і не дав їм належної оцінки згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, не встановив обставин справи, внаслідок чого не ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке б відповідало вимогам матеріального та процесуального права. 

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції формально погодився із висновками районного суду про відмову у задоволенні позову в цій частині (через незрозумілість позовної вимоги), що не відповідає вимогам процесуального законодавства та статті 6 Конвенції щодо вмотивованості судового рішення.

У свою чергу встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів, за змістом частини першої статті 400 ЦПК України, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду першої інстанції та розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно змінити, викласти їх мотивувальні частині у редакції цієї постанови.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк