ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/304/26 Справа № 2-3680/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.,
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`язання його повернути (суддя першої інстанції Кудрявцева Т.О.),
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року позивачі  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`язання його повернути, в якому, з урахуванням його уточнення, просили:
визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 1998 року, укладений із ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А. та зареєстрований реєстрі за № 7245 в частині продажу 1/4 частки квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , 1989 року народження, та в частині 1/4 частини квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , 1985 року народження;
витребувати у ОСОБА_4 та зобов`язати його повернути ОСОБА_2 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;
витребувати у ОСОБА_4 і повернути ОСОБА_3 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково;
Поновлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , строк для звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`язання його повернути;
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 1998 року, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діяла за себе та як опікун неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А. та зареєстрований реєстрі за № 7245, в частині продажу 1/4 частки квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_3 , 1989 року народження, та в частині 1/4 частини квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , 1985 року народження;
витребувано у ОСОБА_4 та зобов`язано його повернути ОСОБА_2 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;
витребувано у ОСОБА_4 та зобов`язано його повернути ОСОБА_3 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного повідомлення відповідача про розгляд справ
Мотивує скаргу тим, що в матеріалах справи з 14 грудня 2010 року до 29 грудня 2016 року відсутні докази відправки процесуальних документів до відповідачів: 1. ОСОБА_8 2. ОСОБА_9 3. ОСОБА_10 4. ОСОБА_11 , 5. ОСОБА_4 Інша особа: 1. Приват. нотаріус ДМНО Дубовенко В.О. 2. Приват.нотаріус ДМНО Іщенко Н.Д. 3. Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора. Жодного разу на судових засіданнях з 14 грудня 2010 року до 29 грудня 2016 року не було відповідачів.
Крім того вказує, що вона є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 . При оформленні спадкового майна з`ясувалося, що ухвалою від 15 грудня 2011 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . При вирішенні спору по суті в грудні 2016 року суд про зняття заходів забезпечення позову не вказав. Суд вирішив питання про її права,тому вона вважає, що має право звернутися з апеляційною скаргою для захисту права власності на своє майно.
У сімейному архіві вона знайшла копію витягу з розпорядження від 02 червня 1998 року №75-р виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м.Дніпопертровська,яким надано дозвіл на продаж 2/4 частин приватизованої квартири АДРЕСА_1 , які належать її неповнолітнім онукам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Підставою задоволення позовних вимог була відсутність дозволу відповідних органів опіки та піклування.
Представник ОСОБА_1 – Рибіна І.В. просила заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Від представника ОСОБА_3 – Василенко Л.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила закрити апеляційне провадження та зазначила, що скаржник ОСОБА_1 набула право на зазначену квартиру в порядку спадкування тільки після смерті свого батька ОСОБА_4 , а саме, після 21.07.2022 року. Тобто, на момент ухвалення оскаржуваного рішення у 2016 р., скаржник ОСОБА_1 не була особою, яка не брала участі у справі, але суд нібито вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, бо на той момент у неї не було ніяких прав на квартиру АДРЕСА_1 і тому ОСОБА_1 не є особою, яка має право оскаржувати рішення Бабушкінського районного суду від 29.12.2016 у справі №2-3680/11.
Якби позивачам не перешкоджали протягом 8-ми років (з 2016 по 2024) вчинити дії для виконання рішення суду у даній справі, то на момент смерті відповідача у 2022 р. він би не був власником усієї квартири АДРЕСА_1 , а тільки її 2\4. Особою, яка мала право оскаржувати рішення Бабушкінського районного суду від 29.12.2016 у справі №2-3680/11 у встановлені діючим законодавством України строки був виключно ОСОБА_4 , який не скористався своїм правом на оскарження даного рішення протягом 7-ми років (з 2016 по 2022).
В апеляційній скарзі зазначено, що скаржник ОСОБА_1 у сімейному архіві знайшла копію витягу з розпорядження від 02.06.1998 №75-р виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська. Тобто, відповідач ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є скаржник, на час розгляду даної справи судом першої інстанції мав у своєму розпорядженні документ на підтвердження нібито наявності дозволу відповідних органів опіки та піклування, але в порушення вимог діючого законодавства не надав його суду.
При зверненні до апеляційного суду, скаржник ОСОБА_1 не надала жодних доказів неможливості подання до суду першої інстанції дозволу відповідних органів опіки та піклування її батьком, відповідачем по даній справі, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У скаржника ОСОБА_1 відсутнє право звернення до апеляційного суду для оскарження рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.12.2016 по справі №2-3680/11, бо оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалися.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рибіної І.В. на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`янання його повернути – закрито.
Поновлено дію заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року.
На вказану ухвалу апеляційного суду, ОСОБА_1 , подала касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2025 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_4 .
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року скасована та передано справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_12 у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином, про причину неявки недовідомими.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь – якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Так, знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, стосовно неналежного повідомлення ОСОБА_4 , про час та місце розгляду справи та не отримання ним будь-яких процесуальних документів.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України (№ 2)» (заява № 38789/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
У рішенні від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії» (заява № 43330/09) ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У частині восьмій статті 128 ЦПК України зазначено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із даним позовом у грудні 2010 року, та який вони уточнили у травні 2015 року шляхом пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_13 , правонаступником якого є апелянт, його донька ОСОБА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що з моменту уточнення позовних вимог травень 2015 року і до ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі 29 грудня 2106 року відповідачу ОСОБА_4 направлялась на його адресу АДРЕСА_2 судова кореспондеція (судові повістки, ухвали суду, уточнена позовна заява), однак, матеріали справи не містять доказів такого отримання, у справі відсутні повернення конвертів за зворотньою адресою відправнику, що у свою чергу ставить під сумніви взагалі такі направлення на адресу відповідача у справі.
Колегія суддів наголошує на тому, що матеріали цивільної справи не містять належних доказів належного повідомлення відповідача, а отже апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового по суті позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01.03.2006 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_14 .
Відповідно до рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів №77 від 16.02.1996 року в зв`язку зі смертю матері бабуся позивачів ОСОБА_7 була призначена опікуном над неповнолітніми онуками ОСОБА_2 , 1985 р.н., та ОСОБА_3 , 1989 р.н. Всі разом вони проживали в квартирі АДРЕСА_1 .
Згодом квартира АДРЕСА_1 була приватизована і згідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.06.1998 року виконкомом міської ради народних депутатів, вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та позивачам у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Невдовзі після отримання документів на право власності на квартиру ОСОБА_6 вивіз неповнолітніх позивачів разом з їх бабусею ОСОБА_15 з квартири АДРЕСА_1 в іншу квартиру у бараку, де вони проживали якийсь час. Через місяць їх із цієї квартири виселили і вони були змушені повернутися на АДРЕСА_3 , але не в їх квартиру, бо там вже проживали інші люди, а в підвал цього будинку, де вони разом з бабусею проживали до самої її смерті. Зі слів бабусі вони дізнались, що ОСОБА_6 обманним шляхом продав належну їм квартиру без участі бабусі, яка теж була співвласником даної квартири, та без згоди на те опікунської ради, без якої неможливо було продати житло, де проживали неповнолітні діти, над якими встановлено опіку.
Бабуся позивачів ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 08.04.2009 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 2659. Серед її речей позивачі знайшли документи, в тому числі вищевказане свідоцтво про приватизацію квартири і дізнались, що вони були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Нещодавно вони також знайшли договір купівлі-продажу квартири від 16.07.1998 року, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що діяла за себе та як опікун неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 1989 р.н., та ОСОБА_2 , 1985 р.н., продали квартиру АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_5 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А.
Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2001 року, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_16 , посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. за реєстром 1-488, зареєстрованому в Дніпропетровському інвентарбюро 10.09.2002 року за №147п-48-95, власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_16 .
На підставі свідоцтва про право на спадщину №5-949 від 28.02.2003 р., виданого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, власником квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_16 стала ОСОБА_11 .
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2004 р., зареєстрованому в реєстрі за №4097, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., власниками квартири АДРЕСА_1 стали ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
На підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2007 р., укладеному з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зареєстрованому в реєстрі за №1136, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О., власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_8 .
Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2016 року на даний час право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 15.08.2014 р., серія та номер: НАВ №664039, р.№2886, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушевською І.Р.
В наслідок зазначеного ОСОБА_2 змушений проживати у підвалі будинку АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 знайшов тимчасовий дах над головою у незнайомих людей. Вказане підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які пояснили, що знайомі з позивачами з їх дитинства, вони проживали з ними по сусідству в квартирі АДРЕСА_1 з матір`ю та бабусею, яка стала їх опікуном. Їм відомо, що їх бабусю, яка зловживала спиртними напоями, обманули і вимусили продати вказану квартиру, в наслідок чого тоді ще неповнолітні позивачі стали проживати у підвалі цього ж будинку.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ухвали апеляційного суду від 29 липня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якуби О.А. було надано матеріали договору купівлі-продажу, посвідченого 16.07.1998 року.
У вказаних матеріалах нотаріальної справи містить копія розпорядження Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 02 червня 1998 року №75-Р «Про дозвіл нотаріальній конторі на продаж та обмін приватизованого житла»
Даним розпорядженням Голова райвиконкому В.В. Коломоець дозволив ОСОБА_7 , продаж 2/4 частин приватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_2 , які належать її неповнолітнім онукам ОСОБА_2 , 1985 року народження та ОСОБА_3 , 1989 року народження. (т2 а.с.71).
Згідно довідки виданої Дніпропетровським державним нотаріальним архівом від 16. липня 1998 року №15089-68, квартира за адресою АДРЕСА_2 власником якої є ОСОБА_7 на 16 липня 1998 року під забороною не перебуває. (т.2 а.с.70).
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.2 ч.2 цієї статті Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 2) визнання правочину недійсним;
Згідно ч.1, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У відповідності до ч.І ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ст.ст.48, 59 Цивільного кодексу України від 18.07.1963 року, який діяв на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі — відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Згідно ст.145 Кодексу про шлюб та сім`ю України, прийнятого 20.06.1969 р., який діяв на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири, опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо.
Відповідно ст.224 та ч.І ст.236 ЦК України, в ред.2004 р., правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі№ 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_7 , яка була опікуном позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та діяла в їх інтересах, отримала дозвіл від Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів на продаж 2/4 частини приватизованої квартири, за адресою АДРЕСА_2 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , 1989 р.н., та ОСОБА_2 , 1985 р.н., відсутні підстави вважати, що з права власності останніх вказана квартира вибула поза їх волею та за відсутності відповідного дозволу на продаж цього житла, а тому колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення позову, оскільки під час продажу спірної квартири порядок її відчуження порушено не було.
За таких обставин, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року підлягає скасуванню через порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права із ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`язання його повернути.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи те, що заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 201 року підлягає скасуванню із ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 200 грн, з кожного по 100 грн.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_4 про визнання частково недійсним правочину, витребування майна та зобов`язання його повернути відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 200 грн., по 100 грн. з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 11 березня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв        
Т.В. Космачевська