Справа № 420/6232/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 27.02.2026 та пункту 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.01.2026,
встановив:

Військова частина НОМЕР_1 (далі – позивач, ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач, Відділ, Київський ВДВС), в якому просить визнати протиправними та скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кудряшова Павла Юрійовича від 27.02.2026 у виконавчому провадженні № 79994954 про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавчого збору у розмірі 17294,00 грн та пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження №79994954 від 15.01.2026. 
Протиправність оскарженої постанови та пункту 3 постанови про відкриття виконавчого провадження позивач умотивовує тим, що державним виконавцем неправильно визначено розмір виконавчого збору, оскільки на примусовому виконанні знаходиться рішення майнового характеру і тому виконавчий збір має обраховуватися у розмірі 10 відсотків суми що підлягає стягненню, у відповідності до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», а не у фіксованому розмірі відповідно до частини 3 статті 27 цього ж Закону.
Ухвалою суду від 10.03.2026 вказаний позов було залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.
Позивач ухвалу суду виконав, недоліки позову усунув.
Ухвалою від 16.03.2026 провадження у справі відкрито та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 КАС України. Судове засідання призначено на 23.03.2026 о 10:30 год, відповідача зобов`язано надати до суду в якості доказів засвідчені належним чином копії усіх матеріалів виконавчого провадження № 79994954 та встановлено йому строк для подання відзиву і витребованих доказів до 19.03.2026. 
Ухвалою від 20.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Відповідач подав відзив та копії матеріалів виконавчого провадження.
У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову, уважаючи, що виконавцем правомірно винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
В судове засідання учасники справи не з`явились, будучі належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду згідно з правилами, установленими статтею 268 КАС України.
20.03.2026 представником позивача подано клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, яке мотивовано його участю в іншому судовому засіданні у цивільній справі, розгляд якої призначений на той самий час та відбувається у м. Чорноморськ, а також тим, що наказом Міністерства оборони України від 30.12.2016 №744 «Про організацію претензійної та позовної роботи, самопредставництва, представництва інтересів Міністерства оборони України, Збройних Сил України у судах та інших державних органах, виконання судових рішень» вимагається стовідсоткова участь співробітників юридичних служб в судових засіданнях для належного представництва інтересів органів військового управління.
Зазначене клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначені статтею 205 КАС України, відповідно до частини першої якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною другою статті 205 КАС України установлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.
Частиною третьою статті 205 КАС України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Отже, суд відкладає розгляд справи у разі наявності поважної причини, яка унеможливлює явку учасника справи в судове засідання.
Також слід врахувати приписи статті 268 КАС України, відповідно до якої у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Суд звертає увагу на те, що представником позивача до клопотання не додано жодного доказу, який би підтверджував наведені ним доводи в обґрунтування наявності поважних причин неявки до суду, у тому числі не надано повістки, ухвали про призначення судового засідання у цивільній справі тощо.
При цьому представник позивача не надає й доказів того, що у військової частини відсутні інші представники або вони з об`єктивних причин не можуть взяти участь у судовому засіданні.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність поважних причин неявки представника позивача в судове засідання.
Оскільки згідно із частиною 3 статті 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, то з огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку письмового провадження.
Згідно із частиною 3 статті 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.
Як встановлено судом, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі №120/1376/24 частково задоволено позов ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік із врахуванням індексації грошового забезпечення, враховуючи вже виплачені суми такої грошової допомоги.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі №120/1376/24 у вказаній частині залишено без змін.
Надалі Вінницьким окружним адміністративним судом у згаданій справі видано виконавчий лист від 03.02.2025 №120/1376/24.
Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кудряшова Павла Юрійовича від 15.01.2026 ВП №79994954 відкрито виконавче провадження з виконання виданого Вінницьким окружним адміністративним судом виконавчого листа від 03.02.2025 №120/1376/24 про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік із врахуванням індексації грошового забезпечення, враховуючи вже виплачені суми такої грошової допомоги.
У пункті 3 цієї постанови зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 17 294,00 грн.
Окрім цього, державним виконавцем також прийнято постанову від 27.02.2026, відповідно якої державний виконавець з посиланням на приписи статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стягнув виконавчий збір за примусове виконання рішення немайнового характеру в розмірі 17 294,00 грн, що становить дві мінімальні заробітні плати.
Уважаючи ці постанову протиправними, військова частина звернулась до суду.
При вирішенні цього спору суд враховує наступні приписи законодавства у взаємозв`язку з обставинами справи.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) установлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII).
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Частинами 5, 6 статті 26 Закону №1404-VIII унормовано, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначені випадки, коли виконавчий збір не стягується.
Згідно із частинами 1, 2 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Особливості виконання рішень немайнового характеру, тобто рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначені Розділом VIII Закону №1404-VIII.
Зокрема, частинами 1, 2, 3 статті 63 Закону №1404-VIII установлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Пунктами 1 та 10 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) установлено, що виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону. У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
За змістом пункту 13 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення.
Якщо після завершення виконавчого провадження за рішенням немайнового характеру виконавчий збір, витрати виконавчого провадження не стягнуто, виконавець вживає заходів щодо їх подальшого виконання у порядку, визначеному пунктом 8 розділу ІІІ та пунктом 2 розділу VI цієї Інструкції.
У свою чергу, пункт 8 розділу ІІІ та пункт 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень визначають, що постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після їх винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Аналізуючи вищенаведені правові норми слід дійти висновку, що виконавчий документ з переліку, зазначеного у статті 3 Закону №1404-VIII, є підставою для початку примусового виконання рішення.
Обов`язком виконавця є вжиття заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».
За умови відсутності підстав для повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, у державного виконавця виникає безальтернативний обов`язок винести постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій він зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (у випадку примусового виконання рішення немайнового характеру), а також зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону №1404-VIII.
Обов`язок виконавця зазначити у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону цього ж Закону №1404-VIII є імперативним приписом частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII.
Стягнення з боржника виконавчого збору виконавчого провадження одночасно з відкриттям виконавчого провадження також є безумовним обов`язком державного виконавця та пов`язується з початком примусового виконання, яке, у свою чергу, розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець зобов`язаний вирішити питання про стягнення виконавчого збору. 
Як видно з матеріалів справи, відповідач відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа, яким боржника зобов`язано вчинити дії. Також відповідач виніс оскаржену у цій справі постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, визначеному частиною 3 статті 27 Закону №1404-VIII - за примусове виконання рішення немайнового характеру. 
Аналогічно, в пункті 3 постанови про відкриття виконавчого провадження виконавець зазначив про стягнення виконавчого збору за виконання рішення немайнового характеру.
В аспекті обставин цієї справи слід звернути увагу на те, що виконавче провадження відкрито з примусового виконання виданого Вінницьким окружним адміністративним судом виконавчого листа від 03.02.2025 №120/1376/24, яким боржника (ВЧ НОМЕР_1 ) зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік із врахуванням індексації грошового забезпечення, враховуючи вже виплачені суми такої грошової допомоги.
Отже, судовим рішенням, яке підлягало примусовому виконанню, зобов`язано боржника здійснити нарахування і виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік із врахуванням індексації грошового забезпечення та вже виплачених сум такої грошової допомоги, тобто вчинити на користь стягувача дії – однак без визначення суми, яка підлягає виплаті.
Чинним законодавством регламентовано, що виконавець, здійснюючи примусове виконання рішень, повинен керуватись виключно порядком, встановленим Законом №1404-VIII.
Спірним питанням у цій справі є визначення розміру виконавчого збору.
Статтею 27 Закону №1404-VIII встановлено два види обрахунку розміру виконавчого збору: за виконання рішення майнового та немайнового характеру.
Виходячи зі змісту частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, у виконавчому провадженні рішення набуває майнового характеру у разі визначення у ньому конкретної суми, яка підлягає стягненню, і лише в цьому випадку виконавець може визначити розмір виконавчого збору - 10 відсотків від цієї суми.
З аналізу частини першої статті 63 Закону №1404-VIII вбачається, що рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
У справі, що розглядається, державний виконавець, приймаючи оскаржені постанови, визначив зобов`язання боржника здійснити нарахування і виплату допомоги на оздоровлення як зобов`язання немайнового характеру.
Такий висновок державного виконавця є правомірним, оскільки судовим рішенням не зобов`язано стягнути з боржника відповідні суми (дії, що можливо виконати без участі боржника, списавши відповідні суми з рахунку), а зобов`язано здійснити такі дії, які може вчинити виключно боржник (в даному випадку роботодавець стягувача) - здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення та матеріальної допомоги за відповідний період. 
Окрім того, варто наголосити, що судом як у рішенні, так і у виконавчому документі не було визначено конкретної суми, яка підлягає виплаті та з якої державному виконавцю на час відкриття виконавчого провадження і винесення оскаржуваних постанов можливо було б визначити 10 відсотків виконавчого збору.
Такий самий правовий висновок у тотожних правовідносинах сформував і Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2026 року по справі № 420/11248/24, який враховується судом при розгляді цієї справи.
Ураховуючи наведене й те, що виконання рішень немайнового характеру не увільняє від стягнення виконавчого збору відповідно до пункту 3 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII, оскаржена постанова державного виконавця, якою з ВЧ НОМЕР_2 виконавчий збір, а також пункт 3 постанови про відкриття виконавчого провадження №79994954 від 15.01.2026 є правомірними і скасуванню не підлягають.
Інших доводів в обґрунтування протиправності оскаржених постанов позивач не наводить.
Відповідно, позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
В ході розгляду справи судом не залучався в якості третьої особи стягувач, позаяк спірним в даному випадку є виключно розмір виконавчого збору, а тому рішення у цій справі не впливає на його права, інтереси та обов`язки.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється згідно з приписами статті 139 КАС України.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-77, 139, 242-246, 259-262, 271, 287 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 27.02.2026 та пункту 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.01.2026.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний