ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/18802/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року (головуючий суддя Ніколайчук С.В.)
у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 27 червня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.01.2021 року по 18.01.2023 року включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.01.2021 року по 18.01.2023 року включно у сумі 193 841,42 грн. (сто дев`яносто три тисячі вісімсот сорок одна гривня 42 копійки).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року позов - задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.01.2021 року по 18.01.2023 року включно.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.01.2021 року по 18.01.2023 року включно у сумі 193 841,42 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вказує, що первинно сума становила 16 951,37грн (сплачені 22.05.2024) та 7 836,66грн (сплачено 20.06.2025). Однак, сума, яка стягнута за рішенням суду першої інстанції з відповідача в 8 разів перевищує первинну суму, що не є співмірним. Посилається на практику Великої Палати Верховного Суду у справі №489/6074/23 постанова від 08.10.2025 щодо застосування справедливого балансу інтересів сторін: захист прав позивача та не допущення непропорційних майнових витрат відповідачем.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 у період з 28.03.2019 по 30.01.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі №420/11395/21, яке набрала законної сили 30.11.2023року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідачем на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі №420/11395/21 позивачу 22.05.2024 виплачено грошові кошти за неотриману грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 16951,37 грн та 20.06.2025 виплачено грошові кошти за неотримане речове майно у розмірі 7836,66 грн.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 по 18.01.2023 в сумі 193 841,42грн.
Суд першої інстанції позов задовольнив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. 
При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. 
Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. 
Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. 
Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. 
І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Зокрема, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум”, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати додаткової винагороди за час перебування у полоні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач, ОСОБА_1 у період з 28.03.2019 по 30.01.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі №420/11395/21, яке набрало законної сили 30.11.2023року, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, зокрема:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна.
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що рішення у справі №420/11395/21 набрало законної сили 30.11.2023року.
Отже, з наступного дня після набрання рішенням суду у справі №420/11395/21 законної сили (01.12.2023), відповідач мав здійснити позивачу виплату відповідних сум.
Однак, відповідач на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі №420/11395/21 виплатив позивачу лише:
22.05.2024 грошові кошти за неотриману грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 16951,37 грн (а.с. 16 з/с),
20.06.2025 грошові кошти за неотримане речове майно у розмірі 7836,66 грн (а.с. 17).
Тобто відповідач порушив належну позивачу виплату більше як на 6 місяців та більше як на півтора роки, здійснивши остаточний розрахунок з позивачем - 20.06.2025 року.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. 
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також у вказаному судовому рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Суд першої інстанції дійшов висновку, з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.01.2021 по 18.01.2023 в розмірі 193 841,42грн (з урахуванням періоду з та до 19.07.2022).
Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. 
До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 по справі № 560/11489/22.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції щодо можливості задоволення позову, починаючи з 30.01.2021, зазначає наступне.
У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. 
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: 
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів апеляційної інстанції при вирішення даної справи бере до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23.
Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №489/6074/23 ухвалила рішення, яким відступила від висновку Касаційного адміністративного суду щодо неможливості зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України після 19.07.2022 року (набрання чинності Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), визначивши, що суд може зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Велика Палата ВС вирішила виключну правову проблему щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата ВС зазначила, що виплата середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. 
Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Велика Палата ВС зауважила, що вирішуючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. 
При здійсненні такої оцінки потрібно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою ВС у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. 
Розмір відшкодування суди можуть зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. 
Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
З огляду на викладене Велика Палата ВС відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6.12.2024 року у справі № 440/6856/22, щодо неможливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з набранням чинності норми статті 117 КЗпП України у новій редакції.
При цьому Велика Палата ВС вказала на забезпечення справедливого балансу інтересів сторін: 
- захист прав позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, 
- не допущення несправедливих і непропорційних майнових втрат відповідача.
Матеріалами справи підтверджується, що спір між позивачем та відповідачем щодо розміру розрахунку при звільненні позивача був вирішений Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 року у справі №420/11395/21, яке набрала законної сили 30.11.2023року.
При цьому, відповідач лише 20.06.2025 року здійснив остаточний розрахунок з позивачем.
Таким чином, відповідач порушив строк своєчасних виплат, що належать позивачу, більше ніж на півтора року (з 01.12.2023 по 19.06.2025).
При цьому, позивач в позові просив визнати протиправною бездіяльність відповідача за період з 31.01.2021 по 18.01.2023.
Аналіз зазначених позовних вимог та встановлених обставин справи дає підстави для висновку, що для захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог в силу ч. 2 ст. 9 КАС України.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (Порядок №100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Матеріалами справи підтверджується, що остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку зі звільненням проведено 20.06.2025 при виключенні зі списків з 30.01.2021 року, при цьому спір між сторонами щодо розміру виплат при звільненні вирішено судовим рішенням, що набрало законної сили 30.11.2023року.
Як наслідок з відповідача слід стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.12.2023 року по 19.06.2025 (але не більше шести місяців).
Згідно з Даних про нараховану заробітну плату від 06.06.2025 , за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення, позивачу нараховано за листопад 2020 року 17209,51 грн., за грудень 2020 року 18409,51 грн.
Кількість календарних днів за цей період складає 61 день.
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення складає 583,91 грн.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.12.2023 року по 19.06.2025 року має бути визначений з розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 583,91 грн, але не більше шести місяців.
Водночас, визначаючи розмір такого відшкодування суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові:
- від 19.11.2025 року у справі №380/10701/24, згідно якої зазначено, що для цілей обчислення середнього заробітку підлягає встановленню:
розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 
загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат; 
частка коштів, яка була виплачена позивачці при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачці при звільненні виплат; 
частка коштів, яка не була виплачена позивачці при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачці при звільненні виплат.
Установивши вказані обставини, слід присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала їй при звільненні.
- від 18.02.2026 у справі №380/12607/23, згідно якої зазначено, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із норми статті 116 КЗпП України.

Аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Суд апеляційної інстанції також враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, в якій зазначено про забезпечення справедливого балансу інтересів сторін (захист прав позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, та не допущення несправедливих і непропорційних майнових втрат відповідача).
Враховуючи, що позивачу не було своєчасно виплачено не весь розрахунок грошового забезпечення, а частина розрахунку в сумі 16 951,37 грн та 7 836,66грн, то наявні підстави для часткового задоволення позову, скасування рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, а саме:
визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2023 по 19.06.2025 року; 
зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2023 по 19.06.2025 року в розмірі 40 431,35 грн (16 951,37 грн + (7 836,66 грн х 3).
Суд апеляційної інстанції вважає, що вказана сума відповідає забезпеченню справедливого балансу інтересів сторін (захист прав позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, та не допущення несправедливих і непропорційних майнових втрат відповідача) та є пропорційною у відповідності до розміру не виплачених відповідачем відповідних сум протягом більше півтора року.
Суд апеляційної інстанції несвоєчасну виплату відповідачем 7 836,66 грнивень визначив у 3-кратному розмірі, оскільки відповідач допустив порушення виплати вказаної суми більш як на півтора року.
Відповідачем порушено свій обов`язок щодо своєчасної виплати розрахунку після того, як був вичерпаний спір між сторонами та ухвалено рішення у справі №420/11395/21, яке набрала законної сили 30.11.2023року (а саме з 01.12.2023 по 19.06.2025), тому саме за цей період у відповідача виникає відповідальність перед позивачем.
Визначення вказаного розміру відшкодування також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а саме: встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. 
Вказані обставини суд першої інстанції не дослідив та припустився помилкових висновків про задоволення позивних вимог в повному обсязі.
Тому суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову за період з 31.01.2021 по 18.01.2023.
Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції застосував при вирішенні даної справи № 160/18802/25 норми Кодексу цивільного захисту України, Порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (від 23.04.2015 року № 475) та Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 та які не є релевантними для застосування до правовідносин у справі № 160/18802/25.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про повне задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за обґрунтувань, що викладені судом апеляційної інстанції.
Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини, спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року – скасувати. 
Прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2023 по 20.06.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2023 по 20.06.2025 року у розмірі 40 431,35 грн. 
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 02.04.2026 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова