УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13819/25 Головуючий у 1-й інст. Панченко Г. В. 
Номер провадження №33/4805/166/26
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника – адвоката Кравчука А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу адвоката Кравчука Андрія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Богунського районного суду міста Житомира від 20 листопада 2025 року, якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 20 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Згідно з постановою судді районного суду ОСОБА_1 24 вересня 2025 року о 14-40 год у м. Житомирі по просп. Незалежності, 13 керував транспортним засобом Volkswagen LT35, реєстраційний номер НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Не погоджуючись із вказаною постановою судді місцевого суду адвокат Кравчук А.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи. Зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, зокрема, і відеозаписів, а також допущення останнім будь-яких порушень правил дорожнього руху, за які його можна було зупинити. У свою чергу долучений відеозапис не є безперервним, у зв`язку з чим не може вважатися належним та допустимим доказом. У апеляційній скарзі захисник навів свою версію подій, згідно якої ОСОБА_1 був пасажиром у своєму автомобілі, оскільки вживав алкоголь, а керування транспортним засобом здійснював його знайомий ОСОБА_2 . Крім того, вказав на провокацію правопорушення з боку працівників поліції, які під тиском змусили ОСОБА_1 перепаркувати автомобіль.
На думку захисника, у діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 130 КУпАП, а вина - недоведена.
Одночасно, адвокат Кравчук А.В. подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови від 20 листопада 2025 року. Як на поважну причину пропуску строку на апеляційне оскарження захисник посилається на те, що копію постанови ОСОБА_1 отримав 28 листопада 2025 року. Апеляційну скаргу захисник подав до районного суду із пропуском встановленого законом строку 03 грудня 2025 року. На підставі викладеного вважає, що має право на поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду.
Розглянувши клопотання про поновлення строку, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з тим, що доводи адвоката щодо поважності причини пропуску строку узгоджуються із матеріалами справи, суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.
В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його захисник Кравчук А.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, доходжу наступного висновку.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України за, що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Згідно пункту 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР України) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Пунктом 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідальність за порушення зазначеної вимоги ПДР України передбачена ст. 130 КУпАП.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: - протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 463784 від 24 вересня 2025 року, від підпису ОСОБА_1 відмовився; копії постанови серії ЕНА № 5795562, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого у ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка не відповідає обстановці, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, порушення координації рухів, порушення мови), огляд не проводився; направленням водія транспортного засобу на огляд до КНП «ОМСЦ» ЖОР від 08 вересня 2025 року з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, огляду ОСОБА_1 не проводився; рапортом працівника поліції від 24 вересня 2025 року; відеозаписом з автомобільного відеореєстратора та нагрудної камери поліцейського.
На думку апеляційного суду вказані докази узгоджуються з відеозаписами з портативного реєстратора працівників поліції, долученими до матеріалів справи, на яких зафіксовано як транспортний засіб Volkswagen здійснює рух назад та перепарковується. Далі працівники поліції на службовому автомобілі підійшли до автомобіля, за кермом якого сидів ОСОБА_1 . Працівники поліції назвалися, попередили про безперервну відеофіксацію, попросили надати документи водія. У процесі спілкування у працівників поліції виникла підозра щодо перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння у зв`язку з різким запахом алкоголю, нечіткою мовою. На вимогу поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або у закладі охорони здоров`я ОСОБА_1 ухилився від відповіді, заперечуючи факт керування, що розцінено працівником поліції як відмова від проходження огляду. Працівники поліції роз`яснили водію права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, наслідки відмови від проходження такого огляду у вигляді складення адміністративних матеріалів за порушення водієм п. 2.5 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність у ст. 130 КУпАП, які в подальшому направляються до суду, а також про складення постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відмовою надати на вимогу працівників поліції реєстраційні документи на транспортний засіб. Від керування транспортним засобом водія відсторонили. 
Доводи захисника про відсутність доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом та провокацію поліцейськими вчинення адміністративного правопорушення, які полягали у змушуванні останнього здійснити перепаркування автомобіля, апеляційний суду вважає необґрунтованими у зв`язку з наступним.
Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття провокація, як і в цілому національне законодавство, натомість Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив дефініцію такого поняття та критерії для розмежування законних дій співробітників поліції від провокації до вчинення злочину.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є ряд критеріїв.
Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін.
Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).
Під пасивною поведінкою ЄСПЛ розуміє відсутність будь-яких активних дій, які б спонукали потенційного підозрюваного вчинити злочин.
Таким чином, у разі виявлення за матеріалами кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, суд у судовому засіданні має це перевірити шляхом дослідження відповідних обставин і лише після цього зробити висновок щодо наявності (відсутності) такого факту і, як наслідок, щодо належності, допустимості й достатності доказів у справі для прийняття відповідного процесуального рішення.
При визначенні того, чи обмежилися співробітники правоохоронних органів переважно пасивним встановленням обставин можливого скоєння злочину, ЄСПЛ розглядає два фактори:
- наявність підстав для проведення відповідних заходів;
- роль співробітників правоохоронних органів в скоєнні злочину.
Таким чином, потрібно взяти до уваги наступні обставини: підставу для зупинки; поведінка працівника поліції; ознаки сп`яніння водія; дії водія щодо пропозиції працівника поліції пройти огляд на встановлення стану сп`яніння.
Із переглянутого відеозапису судом не встановлено того, що поліцейські своїми активними діями спонукали водія ОСОБА_1 до вчинення правопорушення. На відеозаписі зафіксовано рух автомобіля Volkswagen LT35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинка його поліцейськими, а відеозапис з нагрудної бодікамери працівника поліції фіксує перебування ОСОБА_1 за кермом вказаного автомобіля під час руху автомобіля у процесі перепаркування. Працівник поліції зауважив, що водій не використовував пасків безпеки та здійснював не зрозумілі маневри (рух вперед-назад) на парковці, на що поліцейський звернув увагу для забезпечення безпеки. Разом з тим, працівники поліції повідомили, що надійшов виклик про те, що він заснув у середній смузі перед світлофором на перехресті проспект Миру – вул.Покровська у стані алкогольного сп`яніння. Водій визнав, що був не правий, погодився, що перепарковувався, проте вказав, що не їхав та як дістався сюди (місце зупинки) – це інше питання. 
Хоча ОСОБА_1 і заперечував рух за кермом транспортного засобу, зазначені відеозаписи у повному обсязі спростовують позицію захисту, частини відео узгоджуються між собою у часі, інших осіб у салоні автомобіля не було, у зв`язку з чим посилання адвоката на третю особу за кермом автомобіля ( ОСОБА_2 ) апеляційний суд не бере до уваги як не підтверджене належними доказами. 
Відтак за оцінкою сукупності доказів апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, який у повному обсязі узгоджується із долученим відеозаписом та не вбачає у діях працівників поліції провокації водія на вчинення адміністративного правопорушення, а відповідні аргументи апеляційної скарги вважає надуманими та сумнівними. 
Наданий відеозапис апеляційний суд визнає відповідним п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18.12.2018 р. №1026, оскільки хоча й наданий частинами, які за змістом є послідовними, за допомогою останнього можна відтворити обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, згідно яких ОСОБА_1 керував автомобілем Volkswagen LT35, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Після виявлення у водія ознак алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці), у відповідності до встановленого законом порядку запропоновано пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки автомобіля та в медичному закладі. ОСОБА_1 заперечував рух за кермом транспортного засобу та ігнорував вимоги працівника поліції, такі дії по ухиленню від проходження огляду правильно розцінені поліцейським як відмова від проходження огляду, що і стало причиною складення протоколу про адміністративне правопорушення за п. 2.5 Правил дорожнього руху України. Тому його дії кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 ПДР. 
Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст.ст. 254-256 КУпАП та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до нього. 
Під час апеляційного перегляду не підтвердились аргументи захисника щодо неналежності та недопустимості зібраних у справі доказів. Згідно ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Вказана справа розглянута суддею суду першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно, і доводами апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовано.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, будь-яких вагомих доказів та доводів на спростування правильності висновків суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не надано.
Враховуючи наведене, приходжу до висновку про те, що при розгляді даної справи суддя місцевого суду повною мірою дотримався вимог ст. ст. 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За таких обставин, відсутні підстави для скасування чи зміни постанови судді місцевого суду відносно ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Богунського районного суду міста Житомира від 20 листопада 2025 року.
Апеляційну скаргу адвоката Кравчука Андрія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову Богунського районного суду міста Житомира від 20 листопада 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й. Григорусь