Справа № 467/929/25
2/467/191/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.,
за участю секретаря судового засідання - Рожкової Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

Вимоги позивача та обставини, що зумовили звернення із ними до суду

Пред`явивши вказаний позов, позивач через свого представника посилався на те, що 07 грудня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № Z62.21813.004630600, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти на поточні потреби у розмірі 54287,00 грн. строком на 36 місяців, а остання, у свою чергу, зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у розмірі 15,00 % річних, які нараховуються два рази на місяць методом факт/факт на неповернуту суму кредиту.
Мовляв, банк свої зобов`язання за умовами вказаного договору повністю виконав, позаяк, перерахував на поточний банківський рахунок відповідача обумовлену суму кредитних коштів, тоді як відповідач умови договору виконала частково, сплатила банку у рахунок погашення кредиту лише 22953,51 грн.
У зв`язку із чим заборгувала за кредитним договором станом на 07 грудня 2021 року (станом на кінець строку кредитування) 74751,28 грн., із яких: 50495,48 грн. – це заборгованість за основним боргом, а 24255,80 грн. - заборгованість за процентами.
Позивач вказав, що на підставі договору факторингу № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року набув право вимоги за кредитним договором № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року, однак, поза межами строку кредитування, тобто, після 21 грудня 2021 року ні проценти, ніякі інших платежів не нараховані не були.
Проте, на підставі ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України відповідач, як така, що прострочила зобов`язання за кредитним договором, має сплатити на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 2644,94 грн. та 3% річних у сумі 479,23 грн., що нараховані за період з дати закінчення строку дії договору, тобто, з 08 грудня 2021 року і до 23 лютого 2022 року, що передбачено п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
З цим позивач через свого представника просив суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь: заборгованість у розмірі 77875,45 грн. із яких: 50495,48 грн. - це за основним боргом; 24255,80 грн. - це заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами; 2644,94 - інфляційні втрати та 479,23 грн. - 3% річних.
А так само і понесені позивачем судові витрати: 2422,40 грн. - судового збору та 7200,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу.

Процесуальні дії суду у справі

Спрощене позовне провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою від 08 липня 2025 року.
01 жовтня 2025 року судом ухвалено заочне рішення, яким позов було задоволено повністю та вирішено питання про стягнення на користь позивача усіх заявлених судових витрат.
Ухвалою від 08 жовтня 2025 року в резолютивній частині судового рішення було виправлено описку.
Ухвалою від 17 листопада 2025 року заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2025 року було скасоване, а безпосередньо саму справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Участь сторін в судовому засіданні

Представники сторін та позивач в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце були повідомлені належно, клопотали про розгляд справи за їх відсутності.
Через таке на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У свою чергу, суд, оцінивши наявні у справі докази згідно із правилами ст. 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємного зв`язку у сукупності, керуючись завданнями та основними засадами цивільного судочинства, що визначені у ст. 2 ЦПК України, вирішував такі ключові питання у цій справі: 1) чи уклали сторони кредитний договір; 2) чи погодили вони його істотні умови; 3) чи виконали сторони умови договору; 4) чи є дійсною заявлена позивачем заборгованість відповідача; 5) чи є права позивача порушеними і чи підлягають вони судовому захисту.

Заперечення сторони відповідача

У заяві про перегляд заочного рішення сторона відповідача вказала, що:

1. Позивачем пропущено строк позовної давності, через що його вимоги не можуть бути задоволені

Зокрема, сторона відповідача вказала, що сторони обумовили кінцеву дату повернення кредиту 07 грудня 2021 року.
Тобто, за відсутності платежу у цю дату, з наступного за нею дня позивачу стало відомо про порушення його права у зв`язку із чим починається відлік установленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.
Разом із цим, відповідач здійснила останній платіж 14 серпня 2019 року, у зв`язку із цим, за правилом ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності був перерваний і почався спочатку з 15 серпня 2019 року.
Отже, строк позовної давності сплинув 15 серпня 2022 року, тоді як позивач звернувся до суду із позовом лише 07 липня 2025 року.
При цьому, сторона відповідача вважає, що згідно сформованих ВП ВС правових позицій самі по собі обмеження, запроваджені через карантин, та воєнний стан не зупиняють перебігу строків звернення до суду із позовами.
Однак, позивач клопотання про поновлення строку позовної давності не подав, належних доказів пропуску цього строку, зокрема, яким чином воєнний стан перешкодив його зверненню до суду із позовом, не подав, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Тоді як згідно ст. 262 ЦК України зміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу строку позовної давності.

2. Позивач не підтвердив отримання права вимоги за кредитним договором,що був укладений із ОСОБА_1 .

Сторона позивача вказала, що позивач не надав суду реєстр прав вимоги за договором факторингу № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року, який є його невід`ємною частиною.
Натомість наявний у справ Витяг з друкованого реєстру боржників № 1, є недопустимим доказом, так як підписаний в односторонньому порядку, його зміст може бути змінено в односторонньому порядку в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу.
Крім цього, позивач не надав належних і достовірних доказів щодо відступлення ПАТ «Ідея Банк» і набуття ТОВ «ФК «Сонаті» права вимоги за кредитним договором, що був укладений із ОСОБА_1 , позаяк, у справі відсутній акт приймання-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 1/11-23 від 16 листопада 2023 року.

3. Позивач не підтвердив належними і допустимими доказами наявність заборгованості за кредитним договором

Сторона відповідача вказала, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Тоді як розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення однієї сторони – банку (висновок ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).
Отже, сторона відповідача вказала, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки він складений позивачем і є внутрішнім документом банку і не дозволяє суду перевірити чи видавались кредитні кошти і на який строк, у т.ч. правильність нарахування відсотків, а так само і зробити висновок про те, що саме відповідач порушила умови договору.
Тим самим, на думку сторони відповідача, позивач не довів наявність та розмір заборгованості, а тому відсутні підстави для її стягнення на його користь.

4. Щодо витрат на правничу допомогу

То сторона відповідача вказала, що відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., докази про що докази про що будуть надані протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення.

Аргументи сторони позивача

У свою чергу, представник відповідача направив свої заперечення проти такої позиції сторони позивача, із яких, зокрема, слідує, що:

1. Що позовна заява була подана в межах встановленого законом строку позовної давності

Так, строк звернення із позовом не був пропущений з огляду на положення п.п. 12, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Зокрема, відповідно до п. 12 строки позовної давності продовжувались на строк дії карантину, а на підставі п. 19 перебіг позовної давності зупинявся на строк дії воєнного стану.
Тоді як закон, яким було скасовано п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, набрав чинності лише 04 вересня 2025 року.
Отже, стонам на дату звернення до суду із позовом, тобто, станом на 07 липня 2025 року, позовна давність не сплила, навіть якщо її відраховувати з дати останнього платежу за кредитним договором, а саме: з серпня 2019 року.
Водночас, представник відповідача вказав, що зазначені стороною позивача постанови ВП ВС не можуть бути застосовані у цій справі, так як стосуються виключено процесуальних строків (щодо подання заяв, скарг,інших процесуальних документів), тоді як позовна давність є матеріально-правовим інститутом і регулюється положеннями ЦК.
Відповідно, це позбавляло сторону позивача подавати клопотання про поновлення строку позовної давності.
Тому й доводи сторони відповідача у цій частині є безпідставними.

2. Щодо доказів відступлення права вимоги

То представника позивача вказав, що безпосередньо у договорах факторингу не передбачена вказівка персональних даних та розмірів заборгованості боржників. Для цього сторони передбачили підписання окремих додатків до них - Реєстрів боржників.
А із наданого витягу чітко вбачається інформація про відступлення позивачу права вимоги до відповідача.
До цього ж, позивач належно підтвердив перехід права вимоги від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Сонаті», а так само і від ТОВ «ФК «Сонаті» до позивача шляхом подання разом із позовною заявою копій відповідних договорів факторингу, копій платіжних доручень щодо здійснення оплати за договорами та копій витягу з друкованих реєстрів боржників.
Тоді як обидва друковані реєстри є аналогічними за змістом і формою і містять у собі персональні дані боржників, що є банківською таємницею, розкриття якої має здійснюватись виключно у встановленому законом порядку.
Тому надання витягу щодо актуального боржника є раціональним і законним способом надання доказів, а витяг з Друкованого реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 16/11-23 від 16.11.2023 року є достатнім і належним для підтвердження переходу права вимоги до відповідача від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Сонаті», у т.ч. й згідно вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України.
Представник позивача, крім цього, вказав, що акти приймання-передачі реєстру боржників не мають значення для цієї справи, тоді як позивач надав достатньо доказів переходу права вимоги до відповідача від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Сонаті», в від нього – до позивача.
Акт приймання-передачі реєстру боржників підтверджує факт передачі реєстру боржників саме в електронному вигляді, який був наданий в рамках договору факторингу виключно для зручності роботи кредитора і не має ніякого юридичного значення.
Тоді як факт виконання сторонами своїх обов`язків з підписання друкованого реєстру боржників підтверджується самим фактом його підписання.

3. Стосовно наявності заборгованості за кредитним договором

Представник позивача із посиланням на положення ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та постанову Правління НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» № 75 від 04 липня 2018 року, вказав, що виписки з рахунків клієнтів банку, у т.ч. позичальників, відображають інформацію про списання/зарахування коштів з/на цього/цих рахунку/рахунків клієнта.
Дані виписки можуть слугувати безпосередньо первинними документами, а також можуть бути регістрами аналітичного обліку, записи у яких здійснюються лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).
Тим самим, виписка по особовому рахунку позичальника, що наявні справі, може бути належним доказом наявності заборгованості, у т.ч. й щодо факту надання банком кредитних коштів відповідачу.

Застосоване судом право, що регулює спірні правовідносини

Отже, між сторонами склались правовідносини з приводу виконання умов кредитного договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно підпункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Установлені фактичні обставини цієї справи

У свою чергу, суд, оцінивши наявні у справі докази згідно із правилами ст. 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємного зв`язку у сукупності, керуючись завданнями та основними засадами цивільного судочинства, що визначені у ст. 2 ЦПК України, вирішував такі ключові питання у цій справі: 1) чи уклали сторони кредитний договір; 2) чи погодили вони його істотні умови; 3) чи виконали сторони умови договору; 4) чи є дійсною заявлена позивачем заборгованість відповідача; 5) чи є права позивача порушеними і чи підлягають вони судовому захисту.
Зокрема, суд установив, що 07 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Ідея Банк» з заявою-анкетою та заявою про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк».
Того ж дня, між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z62.21813.004630600, за умовами якого їй надано кредит в розмірі 54287 грн., включаючи витрати на страховий платіж, строком на 36 місяців.
Згідно умов п. 1.4 кредитного договору сторони погодили, що станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 9.5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмір 15%.
У відповідності до умов п. 1.12 кредитного договору, позичальник надала свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. За цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку перерахувати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку.
Відповідно до п. 1.13 кредитного договору банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок у гривні в рамках пакету послуг «2620_Стартовий_ПР», що обслуговується на умовах договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Умовами п. 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 7 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів.
Згідно умов п. 2.5 кредитного договору нарахування процентів здійснюється 2 рази на місяць за методом «факт/факт», а плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати видачі кредиту. Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту, базою для нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості є початкова сума кредиту. Графік щомісячних платежів позичальника за цим договором в розрізі сум погашення кредиту, процентів і плати за обслуговування кредитної заборгованості є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до умов п. 5.7 кредитного договору реальна річна процентна ставка складає 102.30751038%, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом на момент укладення договору складає 116860,98 грн.
В п. 6 кредитного договору викладено графік щомісячних платежів за кредитним договором.
Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, інші важливі правові аспекти викладено у паспорті споживчого кредиту.
Вказаний кредитний договір та паспорт споживчого кредиту власноруч підписано ОСОБА_1 власноручно, що вказує на те, що вона була ознайомлена з усіма, у т.ч. й і істотними умовами договору.
Судом також досліджено умови добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року, умовами якого, зокрема, визначено розмір страхового внеску за цим договором в розмір 7080,91 грн.
Вказаний договір страхування також підписано власноручно позичальником.
Виписка по кредитному договору № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року містить інформацію про рух коштів по вказаному договору, зокрема, про видачу 07 грудня 2018 року кредиту в розмірі 54287 грн. та часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.
Згідно довідки-розрахунку АТ «Ідея Банк» станом на 16 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року становить 118924,67 грн., яка складається із: 1) заборгованості за основним боргом в розмірі 50495,48 грн.; 2) заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 24255,80 грн.; 3) заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 44173,39 грн.
Крім того, судом встановлено, що 16 листопада 2023 року між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» (Фактор) укладено договір факторингу № 16/11-23, за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 16/11-23 від 16 листопада 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» набуло право грошової вимоги за договором № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року на суму 118924,67 грн., яка складається із: 1) заборгованості за основним боргом в розмірі 50495,48 грн.; 2) заборгованості за відсотками в розмірі 24255,80 грн.; 3) заборгованості за комісіями в розмірі 44173,39 грн.
Умови договору факторингу були виконані обома сторонами про що суд робить висновок із наявної у матеріалах справи платіжної інструкції № 608 від 17 листопада 2023 року, де призначенням платежу є фінансування відступлення прав вимоги, згідно договору факторингу № 16/11-23 від 16 листопада 2023 року.
Тим самим суд встановив, що ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором, який є предметом цього судового розгляду.
Судом також встановлено, що 29 грудня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» (Клієнт) та ТОВ «Санфорд Капітал» (Фактор) укладено договір факторингу № 29/12-23 за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року ТОВ «Санфорд Капітал» набуло право грошової вимоги за договором № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року на суму 118924,67 грн., яка складається із: 1) заборгованості за основним боргом в розмірі 50495,48 грн.; 2) заборгованості за відсотками в розмірі 24255,80 грн.; 3) заборгованості за комісіями в розмірі 44173,39 грн.
Умови договору факторингу були виконані обома сторонами про що суд робить висновок із наявних у матеріалах справи платіжних інструкцій № 13 від 29 грудня 2023 року, № 1 від 28 лютого 2024 року, № 3, 4, 5 від 29 лютого 2024 року, де призначенням платежу є оплата згідно договору факторингу № 29/12-23 від 29 грудня 2023 року.
Тим самим суд встановив, що ТОВ «Санфорд Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором, який є предметом цього судового розгляду.
Проте, як слідує із матеріалів справи, відповідач умов укладеного кредитного договору належним чином не виконала, внаслідок чого, у неї виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 77875,45 грн. із яких: 1) 74751,28 грн. - сума боргу, 2) 2644,94 грн. - інфляційні втрати, 478,23 грн. - 3% річних.
Таким чином, у ракурсі установлених фактичних обставин щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, не виходячи за межі позовних вимог, ураховуючи наведені вище правові норми, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, суд вважає правомірними вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, інфляційними втратами та 3% річних, нарахованих у строк до 24 лютого 2022 року.
При цьому, суд перевірив правильність нарахування позивачем складових заборгованості, як то, щодо заборгованості за тілом, відсотками за користування кредитом, інфляційними втратами та 3% річних, нарахованими згідно умов договору на дійсну заборгованість відповідача і вважає ці розрахунки в цій частині вірними, позаяк, вони відповідають вимогам закону.
Отже, суд робить висновок, що права позивача порушені відповідачем через неналежне виконання нею умов укладеного кредитного договору та непогашення дійсної заборгованості, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення на його користь установленої судом заборгованості, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками за користування кредитом, інфляційними втратами та 3% річних, яка у цій справі є підтвердженою належними, допустимим і достовірними доказами, у тому числі й їх сукупністю.

Мотиви відхилення аргументів сторони відповідача

Щодо питання позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Під поняттям позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки: штрафу чи пені).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).
Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Іншими словами, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за кредитним договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
За умовами кредитного договору сторони погодили,що відповідача протягом строку кредитування мала періодичними (щомісячними) платежами повертати банку кредит і сплачувати проценти за користування ним.
За матеріалами справи установлено, що останній платіж відповідач здійснила 14 серпня 2019 року. А тому перебіг строку позовної даності розпочався з 15 серпня 2019 року.
Тобто, за загальним правилом строк позовної давності тривав би до 15 серпня 2022 року.
Однак, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12.
Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року (з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року, № 405 від 21 квітня 2021 року, № 611 від 16 червня 2021 року, № 855 від 11 серпня 2021 року, № 981 від 22 вересня 2021 року, № 1336 від 15 грудня 2021 року, № 229 від 23 лютого 2022 року, № 630 від 27 травня 2022 року, № 928 від 19 серпня 2022 року, № 1423 від 23 грудня 2022 року, № 383 від 25 квітня 2023 року).
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
А як передбачено ч. 3 ст. 263 ЦК від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Водночас, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.
17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX пункт 19 було викладено у наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX.
Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Тим самим, у даному випадку установлено, що строк позовної давності розпочався 15 серпня 2019 року, був продовжений до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року зупинився.
Тоді як відновив свій перебіг 04 вересня 2025 року.
То якщо врахувати,що позивач звернувся до суду за захистом свого права 07 липня 2025 року, то очевидно, що строк позовної давності ним було пропущено.
Тому суд відхиляє доводи сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності.

Стосовно набуття позивачем права вимоги до відповідача

Суд вважає, що позивач належно довів набуття ним права вимоги за кредитним договором, за яким відповідач виступає боржником.
Так, верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.
У даному випадку, представник позивача надав до суду реєстр боржників, чим, власне, спростував усі заперечення сторони відповідача у цій частині.
Крім цього, суд вказує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Суду не надано доказів на спростовування презумпції правомірності вищевказаного договору факторингу.
Водночас, доказів погашення заборгованості первісному кредитору (АТ «Ідея Банк») відповідачкою до суду не надано.
Тим самим, у цій справі позивач належно довів своє право вимоги до відповідача на спірним кредитними договором.

Питання відсутності/наявності доказів заборгованості відповідача перед позивачем

Розглядаючи аргументи сторони відповідача про відсутність належних і допустимих доказів дійсного існування заборгованості відповідача перед позивачем, суд вказує, що приписами ст. 12 ЦПК України закріплено принцип змагальності у цивільному судочинстві.
Цей Принцип, власне, полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У цій справі установлено, що сторона відповідача, наголошуючи на відсутності належних доказів існування і розміру заборгованості, не спростувала це твердження шляхом надання власних доказів.
Натомість сторона позивача, підтверджуючи свої вимоги, надала виписку по рахунку відповідача разом із заявою анкетою, заявою про акцепт публічної оферти, заявою з повідомленням та кредитним договором, які були власноруч підписані відповідачем.
Тож, відсутність первинних облікових документів не може бути підставою для відмови у позові через його недоведеність, оскільки сукупність інших доказів, що містяться в матеріалах справи, а також процесуальна позиція відповідача, яка здійснювала погашення кредитної заборгованості протягом певного часу, з урахуванням стандарту доказування «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, аніж не мав місце, свідчать про те, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором має місце.
Крім цього, суд вказує, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, було встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, надані банком виписки за рахунками позичальника повинні бути досліджені судами з наданням оцінки у сукупності з іншими зібраними у справі доказами на предмет обставин видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку позивача, що було здійснено судом апеляційної інстанції.
На таке вказав КЦС ВС у постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц.
Аналогічно ВС висловився й у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, у якій вказав, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Тим самим, суд вказує, що у цій справі стороною позивача доведено наявність заборгованості у відповідача перед ним, у тому числі і її розмір, який стороною відповідача не спростований, враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності».

Як наслідок, суд ухвалює про задоволення цього позову у повному обсязі.

Щодо питання розподілу судових витрат

Судовий збір та інші витрати, пов`язані із розглядом справи

За правилом ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача належить стягнути 2422 грн. 40 коп. судового збору, що становить 100 відсотків задоволених вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем також здійснено витрати з оплати послуг поштового зв`язку, пов`язаних з надсиланням відповідачу позовної заяви та додатків до неї, в розмірі 55 грн.
Оскільки такі витрати пов`язані з вчиненням позивачем процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, такі витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 4 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Витрати на правничу допомогу

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).
У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Однак, виходячи із змісту і суті відповідної заяви сторони відповідача, вбачається саме по собі лише цитування положень закону, які регулюють правила відшкодування витрат на правничу допомогу іншій стороні.
Тоді як будь-якого іншого мотивування їх необґрунтованості та не співмірності сторона позивача не навела і не вказала,у чому саме полягає не співмірність і нерозумність цих витрат.
Тобто, протилежна сторона заявила про судові витрати на правничу допомогу, але свого обв`язку доведення неспівмірності цих витрат не виконала.
Натомість суд вважає, що надані стороною позивача документи, які свідчать про витрати на правничу допомогу, дають підстави прийняти рішення про їх відшкодування з іншої сторони саме у розмірі 7200,00 грн., враховуючи характер виконаної роботи адвокатом, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності таких витрат та їхнього розміру, а також критерію значимості таких дій у справі., у т.ч. й роботи адвоката, пов`язаної із переглядом заочного рішення у справі, ураховуючи те, що позовна заява викладена логічно і обґрунтовано, так само як і заперечення на заочне рішення, яке містить власні аргументи стосовно кожного аргумента сторони відповідача.
Тоді як до позовної заяви додано достатню кількість доказів, які дають можливість виснувати про дійсні відносини сторін та прийняти рішення у справі.
При цьому, суд враховує, що ВП ВС у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.
Отже, сторона відповідача не спростувала не співмірність і необгрунтованіть витрат сторони позивача про правничу допомогу.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133-137, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованість за кредитним договором № Z62.21813.004630600 від 07 грудня 2018 року в розмірі 77875 (сімдесят сім тисяч вісімсот сімдесят п`ять) грн. 45, яка складається із: 50495 грн. 48 коп. - заборгованості за основним боргом; 24255 грн. 80 коп. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2644 грн. 94 коп. - інфляційних втрат, 479 грн. 23 коп. - 3% річних.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 7255 (сім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн., із яких: витрати на професійну правничу допомогу 7 200,00 грн.; витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи 55,00 грн.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

1.Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» (ЄДРПОУ 43575686, 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 21, 5 поверх, приміщення 68, 69);
2. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя           І.В. Явіца