Справа № 142/1091/24
Провадження № 22-ц/801/729/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Справа № 142/1091/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.
з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 142/1091/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав,
за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката Близнюка Віктора Васильовича на заочне рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 06 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Нестерук В. В., -

встановив:
В грудні 2024 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , витребувати в уповноваженого органу - Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, юридична адреса: 01601, вул. Володимирська, буд. № 26, м. Київ, відомості про перетинання громадянкою України ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем реєстрації якої в Україні є АДРЕСА_1 , державного кордону України при виїзді із України за період з 1 липня 2024 року по день надання відповіді, та витребувати в Службі у справах дітей Піщанської селищної ради письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 проживав з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з початку 2007 року до березня 2024 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - донька ОСОБА_3 . Після початку повномасштабного вторгнення рф стосунки між ними різко погіршились, що призвело до припинення шлюбних відносин. Позивач вказує що був змушений покинути місце проживання співмешканки, але продовжував забезпечувати її та дитину. Відповідач створювала йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, в участі в її вихованні, про те стосунки між ним та дитиною залишились на належному рівні. Коли відповідач прийняла рішення покинути територію України та виїхати за кордон, дитина відмовилась їхати з нею та залишилась зі ним та на даний час вони проживають разом. Підставою для звернення з даним позовом позивач зазначає його бажання створити для дитини середовище, в якому б вона почувала б себе захищеною, потрібною та оточеною батьківською любов`ю. Саме сімейне середовище, де дітям приділяється рівна всебічна увага, сприяє їх духовному, фізичному та головне, інтелектуальному розвитку. Вважає, що відповідач свідомо, без примусу або вчинення перешкод, усунулась від виконання батьківських обов`язків щодо своєї дитини, що можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Відповідно ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України, просить витребувати в Службі у справах дітей Піщанської селищної ради письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , наявність якого є обов`язковою при розгляді справ даної категорії. Також просить суд, посилаючись на те, що йому не відоме місце перебування відповідача, відповідно ст. 84 Цивільного процесуального кодексу України, витребувати в Державній прикордонній службі України відомості про час перетинання державного кордону України відповідачем ОСОБА_2 . 
Заочним рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 06 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням, представник позивача  ОСОБА_1 – адвокат Близнюк Віктор Васильович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив . 
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Близнюк В.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі N 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Щербанівка Обухівського району Київської області, має РНОКПП НОМЕР_2 , та зареєстрований в АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та витягу з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання особи №2023/002893843.
Також судом встановлено, що сторони по справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Піщанського районного управління юстиції Вінницької області 17 грудня 2008 року. 
Згідно витягу з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання особи №2023/001846862 від 01.03.2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрована в АДРЕСА_1 . 
Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" щодо ОСОБА_1 , останній станом на 12 листопада 2024 року є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні. (а.с. 9)
Заповнений бланк податкової декларації ФОП ОСОБА_1 за звітний 2023 рік, суд не приймає як допустимий доказ, оскільки останній не містить ні підпису самого ОСОБА_1 ні відомостей про його подання чи отримання податковим органом. 
Також судом було отримано висновок виконавчого комітету Піщанської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , затверджений рішенням виконавчого комітету Піщанської селищної ради Вінницької області № 927 від 31 березня 2025 року, з якого слідує, що ОСОБА_1 проживав без реєстрації шлюбу із громадянкою ОСОБА_2 , мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За інформацією ОСОБА_1 , стосунки між ним та співмешканкою погіршилися і коли ОСОБА_2 прийняла рішення виїздити за межі України донька відмовилася їхати з матір`ю та залишилися проживати з батьком. Оскільки ОСОБА_2 фактично усунулася від виконання батьківських обов`язків, перестала приймати участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини ОСОБА_1 звернувся з позовом до Піщанського районного суду Вінницької області щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки. Відповідно до характеристики від 20.02.2025 року №18, виданої КЗ «Піщанеький ліцей №2» громадянка ОСОБА_2 до середини 2024 року достатньо часто спілкувалася з класним керівником, контролювала навчальні досягнення доньки. Однак, з літа 2024 року мати на зв`язок не виходила, навчанням доньки не цікавилася. На сьогоднішній день мати не цікавиться успіхами доньки та її життям, ОСОБА_2 має шкідливу звичку; курить. Батько ОСОБА_1 відвідує навчальний заклад, цікавиться успіхами доньки у навчанні, поведінкою, емоційним станом, забезпечує дитину сезонним одягом, шкільним приладдям, створив умови для дистанційного навчання, контролює, відвідування уроків та навчання в цілому. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 14 лютого 2025 року для дитини створені належні умови проживання, дівчинка має окрему кімнату, з сучасним інтер`єром, належним чином умебльовану, забезпечена одягом та взуттям, має сучасний ноутбук. Встановлено, що ОСОБА_1 займається утриманням та вихованням доньки та доглядає матір своєї колишньої співмешканки ОСОБА_5 , 1956 року народження, яка висловлювала вдячність ОСОБА_6 за допомогу, оскільки часто хворіє і потребує лікування. ОСОБА_2 поінформована засобами телефонного зв`язку про розгляд справи щодо позбавлення її батьківських прав, ОСОБА_7 повідомила, що матеріально не допомагає доньці, оскільки вона живе з батьком, повертатися на територію України до доньки не планує, влаштовує своє життя. Відтак, виконавчий комітет Піщанської селищної ради робить висновок, що через безвідповідальне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, ухилення від забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку та усунення від виховання доньки, буде доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Згідно відомостей наданих Головним центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України в листі № 19/35637-25 від 01.05.2025 р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , здійснювала перетини державного кордону 15.07.2024 р. - виїзд, 19.07.2024 р. - в`їзд, 04.08.2024 р. - виїзд, 25.12.2024 р. - в`їзд, 19.01.2025 р. - виїзд та 28.04.2025 р. - в`їзд в Україну. 
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.
Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).
Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком чи матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що ОСОБА_2 систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Доказів щодо антисоціальної поведінки чи систематичного вживання алкогольних напоїв відповідачкою також не надано, а згідно висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, єдиною її шкідливою звичкою є куріння, свідки таких обставин також не повідомляли.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.
Стороною позивача не доведено, що поведінка відповідача відносно її доньки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. 
Національним законом визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд першої інстанції правильно не погодився з висновками виконавчого комітету Піщанської селищної ради про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки вони є недостатньо обґрунтованим, не містить відомостей про з`ясування органом опіки та піклування реального відношення матері до дитини, посилань на наявність достатньої та переконливої документальної бази, що характеризує особистість матері, установлення факту саме ухилення від виконання батьківських обов`язків та посилання на достовірні докази. 
В обґрунтування висновку орган опіки та піклування посилається на інформацію надану позивачем, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, при цьому таких відомостей з інших джерел не встановлено. 
Як вбачається із висновку відповідач ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомила, що знаходиться за кордоном та поветратись в Україну не планує.
Проте таке твердження органу опіки та піклування не відповідає встановленим обставинам по справі, оскільки відповідно до відомостей про перетин кордону відповідачем, остання здійснювала перетини державного кордону 15.07.2024 р. - виїзд, 19.07.2024 р. - в`їзд, 04.08.2024 р. - виїзд, 25.12.2024 р. - в`їзд, 19.01.2025 р. - виїзд та 28.04.2025 р. - в`їзд в Україну, тобто на незначні проміжки часу, та завжди поверталась.
До показань свідка ОСОБА_5 слід відноситись критично, оскільки свідок є матір`ю відповідачки та з її слів тещею позивача, з яким у неї чудові відносини, що не виключає її заінтересованість в результаті розгляду справи.
Свідок ОСОБА_8 не повідомив суду жодних обставин, що могли б бути підставою позбавлення особи батьківських прав, вказав, що відповідач знаходиться за кордоном і про це йому стало відомо від позивача. 
Положеннями ч.1, ч. 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Також у постанові ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.
Неповнолітня ОСОБА_3 , надаючи пояснення в присутності психолога КУ "Центр професійного розвитку педагогічних працівників" ОСОБА_9 , зазначила, що її матір виїхала за кордон, попередивши її десь за тиждень до цього, казала, що хоче влаштувати своє життя, з тих пір не дзвонить не пише, в останнє її бачила рік назад.
При цьому суд вірно зазначив, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не може бути єдиною підставою, при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї, що відповідає правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 13 липня 2022 року.
ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11 зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.
Разом з тим, за обставин даної справи судом не встановлено що відповідач ОСОБА_2 значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, та згідно характеристики від 20.02.2025 р. № 18 виданої КЗ "Піщанський ліцей № 2" на яку посилається виконком у своєму висновку від 31.03.2025 р. громадянка ОСОБА_2 до середини 2024 року достатньо часто спілкувалася з класним керівником, контролювала навчальні досягнення доньки. Однак, з літа 2024 року мати на зв`язок не виходила, навчанням доньки не цікавилася, що не може бути розцінено як значний проміжок часу.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав.
Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановивши правовідносини, що склалися між сторонами, беручи до уваги якнайкращі інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин даної справи застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката Близнюка Віктора Васильовича залишити без задоволення.
Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 06 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник