РІШЕННЯ
Іменем України

11 лютого 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/1048/25 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Кузьменко Т.О., за участю секретаря судового засідання Заєць І.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження справу 
за позовом: Приватного підприємства “Спеціальна Енергетична Компанія” (код ЄДРПОУ 35884309), вул. Любецька, 60-А, м. Чернігів, 14021
до відповідача: Чернігівської міської ради (код ЄДРПОУ 34339125), вул. Магістрацька,7, м. Чернігів, 14000
про стягнення 5887903,00 грн.

за участю представників учасників справи:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився

Суть спору. Позиції учасників справи, їх заяви і клопотання та процесуальні дії суду щодо розгляду справи.
Приватне підприємство “Спеціальна Енергетична Компанія” звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Чернігівської міської ради про стягнення 5887903,00 грн заборгованості між вартістю економічно-обґрунтованого тарифу та вартістю фактично застосованого тарифу для населення в опалювальному періоді 2021-2022 роках.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 664 від 03.11.2021 “Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води Приватному підприємству “Спеціальна Енергетична Компанія” Чернігівська міська рада взяла на себе зобов`язання відшкодувати різницю між вартістю економічно-обґрунтованого тарифу та вартістю фактично застосованого тарифу для населення в опалювальному періоді 2021-2022 роках, визначивши джерело для відшкодування різниці між такими розмірами – бюджет Чернігівської міської ради, але своє зобов`язання не виконала, що і стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою суду від 03.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.12.2025, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.
Ухвала суду від 03.11.2025 доставлена до електронних кабінетів сторін 03.11.2025 о 15:04, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Отже, в розумінні статті 242 ГПК України сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в суді та обізнані про встановлені судом строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень.
17.11.2025 відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого останній проти позовних вимог заперечив.

Так, відповідач у відзиві на позов зазначає про те, що для розрахунків втрат позивача, які зумовлені різницею в тарифах слід брати до уваги період, починаючи з дати набрання Рішенням №664 чинності, тобто з 03.11.2021 та по 01.04.2022 (дата завершення опалювального сезону 2021-2022 відповідно до розпорядження міського голови №42-р від 05.05.2022). І оскільки відповідних розрахунків та документів, що підтверджують суми заявлені до стягнення позивачем не надано, це виключає можливість встановити правильність розрахунку таких сум.
Крім того, у позовній заяві позивач посилається на листування з відповідачем щодо погодження тарифів, різниці в тарифах та її компенсації, проте, доказів такого листування не надає.
Відповідач також вказує на те, що в даному випадку Чернігівська міська рада не виступає суб`єктом спірних правовідносин, оскільки жодних рішень щодо встановлення тарифів не приймала та зобов`язань щодо відшкодування втрат, зумовлених різницею в тарифах, у відповідності до чинного законодавства та на підставі Рішення №664 у Чернігівської міської ради не виникло.
Як зазначає відповідач, враховуючи те, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, належним чином не обґрунтований розрахунок сум, заявлених до стягнення, та не підтверджений відповідними доказами, позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Відзив на позов прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи. Справа розглядається з урахуванням поданого відзиву.
24.11.2025 позивачем подана відповідь на відзив, відповідно до якої останній заперечив проти доводів відповідача.
Так, позивач зазначає, що відповідач, ухвалюючи рішення від 03.11.2021 року №664 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, послуги з постачання гарячої води Приватному Підприємству «Спеціальна Енергетична Компанія» для потреб населення», взяв на себе зобов`язання відшкодувати втрати підприємства, що виникнуть в результаті незастосування вказаних у рішенні виконавчого комітету Чернігівської міської ради економічно – обґрунтованих тарифів, рахувати як втрати ПП «Спеціальна енергетична компанія», які відшкодовуються за рахунок коштів бюджету Чернігівської територіальної громади на підставі розрахунку обсягу відшкодування, згідно Програми, з врахуванням Меморандуму про взаєморозуміння щодо врегулювання проблемних питань у сфері постачання теплової енергії в опалювальному періоді 2021-2022 років від 30.09.2021.
Суд прийняв відповідь на відзив до розгляду та долучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 24.12.2025.
03.12.2025 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач зазначає про те, що Чернігівська міська рада не приймала рішень щодо встановлення або зміни таких тарифів. Навіть при затвердженні загального механізму розрахунків та відшкодування втрат, міська рада прямо визначила, що усі рішення щодо фактичного відшкодування приймає виконавчий комітет, а не сесія міської ради. Рішення про те, чи є підстави для компенсації, в яких розмірах і кому вона може бути надана, приймає саме виконавчий комітет як уповноважений орган та розпорядник коштів відповідного рівня.
Чернігівська міська рада наголошує, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки спірні правовідносини виникли не з рішень чи дій сесії міської ради, а з рішень виконавчого комітету Чернігівської міської ради, який відповідно до закону та локальних актів є єдиним компетентним органом щодо встановлення тарифів та прийняття рішень про відшкодування різниці в тарифах.
Заперечення прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.
24.12.2025 представником відповідача подана заява про проведення судового засідання, призначеного на 24.12.2025 об 11:30 без участі представника Чернігівської міської ради. Крім того, представник відповідача повідомив суд, що не заперечує проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
У підготовчому засіданні 24.12.2025 суд постановив протокольну ухвалу про продовження підготовчого провадження на 30 днів.
З огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 статті 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, у підготовчому засіданні 24.12.2025, враховуючи думку представника відповідача, суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та про призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 22.01.2026.
22.01.2026 судом постановлена протокольна ухвала про відкладення судового засідання на 04.02.2026.
У судовому засіданні 04.02.2026 суд після переходу до стадії ухвалення судового рішення на підставі ст. 219 ГПК України відклав його проголошення до 11.02.2026 про що присутній представник відповідача повідомлений під розписку, позивач – ухвалою суду від 04.02.2026.
Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.
Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило.
За таких обставин, зважаючи на забезпечену можливість реалізації сторонами своїх процесуальних прав сторони у господарському процесі, у тому числі права на судових захист, рішення приймається за наявними матеріалами справи, з урахуванням доводів і заперечень сторін.
11.02.2026 на підставі статті 240 ГПК України судом підписано скорочене рішення.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Приватне підприємство «Спеціальна енергетична компанія» - теплопостачальне підприємство, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код 35.30.).
Згідно з дефініцією, наведеною в статті 1 Закону України «Про теплопостачання», постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Чернігівською міською радою 08.10.2021 прийнято розпорядження № 141-р «Про початок опалювального сезону 2021-2022 років на території міста Чернігова», відповідно до п. 1 якого зобов`язав теплопостачальні підприємства, у тому числі ПП «Спеціальна енергетична компанія» розпочати постачання теплової енергії до закладів охорони здоров`я, освіти, соціального захисту населення, житлового фонду всіх форм власності та управління, інших споживачів теплової енергії з 08:00 год. 11 жовтня 2021 року.
03.11.2021 Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради прийнято рішення №664 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання гарячої води Приватному підприємству «Спеціальна енергетична компанія» для потреб населення (далі – Рішення № 664), відповідно до якого, зокрема, тариф на теплову енергію для потреб населення становить 1901,42 грн/Гкал (без ПДВ) за такими складовими:
тариф на виробництво теплової енергії – 1589,42 грн/Гкал (без ПДВ),
тариф на транспортування теплової енергії – 309,93 грн/Гкал (без ПДВ),
тариф на постачання теплової енергії – 2,07 грн/Гкал (без ПДВ).
Пунктом 13 Рішення № 664 визначено, що відповідно до Меморандуму, для застосування при розрахунках з населенням в опалювальному періоді 2021-2022 років встановити тарифи у розмірах, що застосовувалися Приватним підприємством «Спеціальна енергетична компанія» при розрахунках з населенням за послуги з постачання теплової енергії за постачання гарячої води (централізоване опалення та постачання гарячої води) в опалювальному періоді 2020-2021 років і були встановлені рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 31.10.2017 № 470 «Про тарифи на послуги теплопостачання приватного підприємства «Спеціальна енергетична компанія», а саме:
1498,65 грн за Гкал (з ПДВ) – послуги з постачання теплової енергії (централізоване опалення);
90,74 грн за Гкал (з ПДВ) – послуги з постачання гарячої води (централізоване постачання гарячої води з рушникосушарками);
77,77 грн за Гкал (з ПДВ) – послуги з постачання гарячої води (централізоване постачання гарячої води без рушникосушарок).
Витрати підприємства, зумовлені різницею в тарифах, зазначених в п. 1-11 та пункті 13 цього рішення, відшкодувати Приватному підприємству «Спеціальна енергетична компанія» з бюджету Чернігівської міської територіальної громади згідно з відповідною програмою та порядком, затвердженим Чернігівською міською радою.
05.05.2022 Чернігівська міська рада прийняла Розпорядження № 42-р «Про завершення опалювального сезону 2021-2022 років», відповідно до п. 1 якого опалювальний сезон 2021-2022 років для житлового фонду, об`єктів соціальної інфраструктури міста Чернігова та інших споживачів теплової енергії вважати завершеним з 01.04.2022.
У матеріалах справи наявний Протокол засідання тимчасової територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах № 6 від 08.11.2022 Чернігівської обласної державної адміністрації, відповідно до якого комісія вирішила прийняти рішення про узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, розрахованого та наданого ПП «Спеціальна енергетична компанія» тимчасовій територіальній комісії, за період з 01.06.2021 по 30.06.2022 включно в розмірі 3009709 грн (без ПДВ), у тому числі по категоріях споживачів:
1) населення – 2903808 грн;
2) інші споживачі – 42257 грн;
та Протокол засідання тимчасової територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах № 16 від 08.12.2022 Чернігівської обласної державної адміністрації, відповідно до якого комісія вирішила прийняти рішення про узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, розрахованого та наданого ПП «Спеціальна енергетична компанія» тимчасовій територіальній комісії, за період з 01.07.2022 по 30.09.2022 включно в розмірі 2878194,00 грн (без ПДВ), у тому числі по категоріях споживачів:
1) населення – 2465722 грн;
2) установи та організації, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів – 370215 грн;
3) інші споживачі – 42257 грн.
Листом від 06.10.2025 № 06-10/25 позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги різниці між вартістю економічно-обґрунтованого тарифу та вартістю фактично застосованого тарифу в загальній сумі 5887903 грн, у тому числі за період з 01.06.2021 по 30.06.2022 – 3009709 грн, у строк з 01.07.2022 по 30.09.2022 – 2878194 грн.
Станом на день звернення позивача до суду відповідач не оплатив суму 5887903,00 грн, що і стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.
Нормативно-правове обґрунтування, оцінка доказів та висновки суду.
Предметом спору є заборгованість, що виникла в результаті різниці в тарифах для населення та інших споживачів Чернігівської територіальної громади за послуги з теплопостачання, надані позивачем (відповідно до наданого розрахунку за період з 01.06.2021 по 30.06.2022 та з 01.07.202 по 30.09.2022), а тому при розгляді справи застосовуються закони та інші правові акти, що регулюють відносини в спірний період з урахуванням правил дії актів цивільного законодавства в часі.
Відповідно до підпункту 2 пункту а) частини 1 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (в тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.
Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.
До основних повноважень органів місцевого самоврядування в сфері теплопостачання, зокрема, належить встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством (абз. 7 статті 13 Закону України «Про теплопостачання»).
За частинами 1 - 3, 14 статті 20 Закону України «Про теплопостачання», тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.
Тарифи на виробництво теплової енергії, в тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.
Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про ціни та ціноутворення» дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, органами, що здійснюють державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання, які провадять діяльність на території України, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження в сфері ціноутворення.
Частинами 1-3 статті 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення» передбачено, що державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації). Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.
Державне регулювання цін здійснюється Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, зокрема, шляхом установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання фіксованих цін (стаття 13 Закону України «Про ціни та ціноутворення»).
За змістом статті 15 Закону України «Про ціни та ціноутворення» Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.
Установлення Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування державних регульованих цін на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, без визначення джерел для відшкодування різниці між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів не допускається і може бути оскаржено в судовому порядку.
Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, ухвалюючи рішення № 664 від 03.11.2021 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання гарячої води Приватному підприємству «Спеціальна енергетична компанія» для потреб населення» взяв на себе зобов`язання відшкодувати позивачу витрати підприємства, зумовлені різницею в тарифах, зазначених в пунктах 1-11 та пункті 13 цього рішення, з бюджету Чернігівської міської територіальної громади згідно з відповідною програмою та порядком, затвердженим Чернігівською міською радою.
Рішенням тринадцятої сесії Чернігівської міської ради восьмого скликання від 25 листопада 2021 року №13/VIIІ-7 затверджено Програму відшкодування втрат підприємств, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021-2022 років (далі - Програма).
Згідно з розділом 4 Програми відшкодування втрат підприємств, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021 – 2022 років здійснюється згідно з Порядком, що затверджується Чернігівською міською радою.
Рішенням п`ятнадцятої сесії Чернігівської міської ради восьмого скликання від 23 грудня 2021 року №15/VIIІ-11 затверджено Порядок відшкодування втрат підприємств, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021-2022 років (далі - Порядок) .
Вказаний Порядок визначає механізм розрахунків та відшкодування суб`єктам господарювання, які здійснюють надання у м. Чернігові послуг з постачання теплової енергії та гарячої води в опалювальному періоді 2021-2022 років та для яких виконавчим комітетом Чернігівської міської ради встановлено тарифи на послуги з постачання теплової енергії (централізоване опалення) та постачання гарячої води для потреб населення у розмірах, що застосовувались при розрахунках в опалювальному періоді 2020-2021 років (далі – Підприємства), втрат, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021-2022 років.
Відповідно до пункту 3 Порядку, різниця в тарифах визначається як добуток корисних обсягів надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, фактично спожитих населенням м. Чернігова, та різниці між відповідними розмірами економічно обґрунтованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води без урахування податку на додану вартість (ПДВ) і тарифів, що застосовуються в опалювальному періоді 2021-2022 років для розрахунків з населенням м. Чернігова за ці послуги без урахування податку на додану вартість (ПДВ), з урахуванням перерахунків за ненадання або неналежне надання послуг з постачання теплової енергії.
Згідно з пункту 4 Порядку відшкодування різниці в тарифах Підприємствам здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради.
Пунктом 5 Порядку встановлено, що проєкт рішення про відшкодування різниці в тарифах на розгляд виконавчого комітету Чернігівської міської ради готується управлінням економічного розвитку міста Чернігівської міської ради на підставі поданого Підприємством розрахунку різниці в тарифах, погодженого Комісією з узгодження обсягів втрат, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021-2022 років.
Відповідно до пунктів 9, 10 Порядку розрахунки різниці в тарифах Підприємств погоджуються Комісією з урахуванням фінансових можливостей бюджету Чернігівської міської територіальної громади на ці цілі. Перерахування коштів Підприємствам здійснює Виконавчий комітет Чернігівської міської ради відповідно до рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради.
За приписами частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Звертаючись до суду позивач послався на наявність заборгованості в різниці тарифів на загальну суму 5887903,00 грн, у том числі за період з 01.06.2021 по 30.06.2022 – 3009709 грн, у строк з 01.07.2022 по 30.09.2022 – 2878194 грн.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на зміст статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування.
В якості доказів позивачем надано розрахунок заборгованості та протоколи засідання тимчасової територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.
Щодо розрахунку заборгованості суд зазначає таке.
Обґрунтований розрахунок позовних вимог - це такий розрахунок, що містить період обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше) та підстави такого нарахування (акти, рахунки), передбачені законом або умовами угоди, відображення проведених оплат тощо.
Наявність такого розрахунку надає можливість суду перевірити правильність нарахування позивачем сум, пред`явлених до стягнення. 
Із поданого позивачем розрахунку обсягу різниці в тарифах (а.с. 47, 48) неможливо встановити період, в якому надавались послуги, кількість спожитої теплової енергії у відповідному місці в межах опалювального періоду, розмір економічно визначеного тарифу, застосованого у відповідний місяць в межах опалювального періоду.
Крім того, у розрахунках позивачем вказані періоди, які перебувають поза межами опалювального періоду та періоду чинності Рішення №664, що також позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності та обґрунтованості здійснених позивачем нарахувань і, як наслідок, виключає можливість спростування або підтвердження сум, пред`явлених до стягнення, адже без вихідних даних такий розрахунок набуває характеру припущення, а не доведеного факту.
При цьому, включення до загальної заборгованості обсягів різниці в тарифах суми по категоріям «бюджет» та «інші» є безпідставними, оскільки Рішенням № 664 від 03.11.2021 передбачено встановлення тарифів виключно для потреб населення і зобов`язання по компенсації передбачені тільки для різниці в тарифах для потреб населення.
Суд критично відноситься до наданих позивачем в якості доказів на підтвердження обсягу заборгованості з різниці в тарифах протоколів № 6 від 08.11.2022 та № 16 від 16.12.2022 засідання тимчасової територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Чернігівської обласної адміністрації, якими узгоджені обсяги заборгованості, оскільки останні не є актами обов`язкової дії (рішенням), а є документами, які фіксують факт наявності певних обставин (у даному випадку обсягів різниці в тарифах). 
Зазначені протоколи не можуть бути визнані єдиними належними доказами у даній справі в розумінні статей 73-79 ГПК України, оскільки за своєю правовою природою вони не є самостійними та беззаперечними доказами обґрунтованості сум, заявлених до стягнення, а обставини, викладені в них, повинні бути перевірені за допомогою інших даних, які б підтверджували наявність порушеного права позивача. 
Згідно з ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами частин 1 та 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права, тому особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права або законного інтересу, повинна обґрунтувати та підтвердити таке порушення належними та допустимими доказами.
Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Суд також враховує, що принцип змагальності згідно ст. 13 ГПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З аналізу наданих сторонами доказів та наявних в матеріалах справи відомостей слідує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на порушення його прав та інтересів. 
З урахуванням викладеного вище, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, доходить до висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не підтверджені належними доказами.
Крім того, з приводу належного відповідача суд зазначає таке.
Приватним підприємством «Спеціальна енергетична компанія» пред`явлено позов до Чернігівської міської ради, як до особи, яка, на думку відповідача, повинна відновити порушене право та здійснити відшкодування різниці у вартості тарифів.
Відповідно до частин першої, третьої і четвертої 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до частини 3 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Повноваження міських рад та виконавчих органів міських рад визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Встановлення тарифів є власними (самоврядними) повноваженнями виконавчих органів ради (пп.2 п.а) ч.1 ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування»).
Отже, в контексті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження щодо встановлення тарифів на теплову енергію належать саме до компетенції виконавчих органів місцевих рад, які, реалізуючи ці функції, діють як органи місцевого самоврядування у межах наданих законом повноважень.
Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган місцевого самоврядування, уповноважений законом на прийняття відповідних рішень, в межах своєї компетенції прийняв рішення № 644 від 03.11.2021 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання гарячої води Приватному підприємству «Спеціальна енергетична компанія» для потреб населення».
Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, ухвалюючи рішення № 664 від 03.11.2021, як окрема юридична особа, взяв саме на себе зобов`язання відшкодувати позивачу витрати підприємства, зумовлені різницею в тарифах, зазначених в п. 1-11 та пункті 13 цього рішення, з бюджету Чернігівської міської територіальної громади згідно з відповідною програмою та порядком, затвердженим Чернігівською міською радою.
Крім того, відповідно до п. 4 Порядку відшкодування різниці в тарифах Підприємствам здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради.
Проєкт рішення про відшкодування різниці в тарифах на розгляд виконавчого комітету Чернігівської міської ради готується управлінням економічного розвитку міста Чернігівської міської ради на підставі поданого Підприємством розрахунку різниці в тарифах, погодженого Комісією з узгодження обсягів втрат, зумовлених різницею між розмірами економічно обґрунтованих та застосованих тарифів на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води для потреб населення міста Чернігова в опалювальному періоді 2021-2022 років ( п. 5 Порядку).
Відповідно до пунктів 9, 10 Порядку розрахунки різниці в тарифах Підприємств погоджуються Комісією з урахуванням фінансових можливостей бюджету Чернігівської міської територіальної громади на ці цілі. Перерахування коштів Підприємствам здійснює Виконавчий комітет Чернігівської міської ради відповідно до рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради.
Пунктом 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.
Згідно з паспортом Програми, прийнятої Чернігівською міською радою (розділ І) головним розпорядником коштів є Управління житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради.
З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що Чернігівська міська рада у даному випадку не виступає суб`єктом правовідносин, які склалися між сторонами.
При цьому, з урахуванням п. 13 Рішення № 664 обов`язок по відшкодуванню різниці вартості тарифів покладено на Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, а не на Чернігівську міську раду. 
З врахуванням викладеного, Чернігівська міська рада не є особою, яка повинна відповідати за даним позовом, а отже, не є належним відповідачем уданій справі.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.
Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи викладене, господарський суд, оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
При цьому судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі основні питання, винесені на його розгляд, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як в матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат.
Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги задоволені судом повністю, судовий збір в сумі 70654,84 грн покладається на відповідача.
В контексті зробленого висновку суд врахував наступне.
Позивачем при зверненні до суду сплачено 88318,50 грн судового збору.
Позов Приватним підприємством «Спеціальна енергетична компанія» подано через підсистему "Електронний суд".
Законом України від 26.05.2021 №2147а-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підпункт "б" підпункту 1 пункту 17 § 1 розділу 4).
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22 особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням підсистеми "Електронний суд", мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України "Про судовий збір". При цьому надані Державною судовою адміністрацією України в листі від 29.10.2021 №10-19326/21 та Вищою радою правосуддя в листі від 30.11.2021 №28581/0/9-21 роз`яснення щодо того, що вказана норма (ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір") не набрала чинності у порядку, встановленому Законом, не змінюють установленого порядку та умов набрання чинності нормативно-правовим актом.
Отже, з урахуванням зазначених положень та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 16.11.2022 у справі №916/228/22, а також з огляду на обставини подання позивачем позову через підсистему "Електронний суд", розмір судового збору, який підлягав сплаті за звернення до суду, становить 70654,84 грн (88318,55 грн х 0,8), який і розподілений судом за результатами розгляду даної справи.
У зв`язку зі сплатою позивачем при зверненні до суду судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом, він не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про повернення надлишково сплаченого судового збору в сумі 17663,66 грн в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.  
2. Судові витрати покласти на позивача.
Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України подається безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 19.02.2026.

Суддя Т.О.Кузьменко