Справа № 466/3502/25 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/4080/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Парубія Івана Миколайовича на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2025 року в складі судді Фарини Л.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, - 
встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення із заявою до досягнення дитиною повноліття.
Заявою від 01.07.2025 ОСОБА_2 позовні вимоги уточнив та просив про стягнення аліментів на його користь на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення із заявою до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з жовтня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01.05.2025.
Від сімейного життя сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже майже рік часу проживає разом із батьком (позивачем) та бабцею і дідусем, а мати дитини не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Ще за час подружнього життя відповідачка не працювала та перебувала на утриманні чоловіка, а також його батьків, які являлися підприємцями та повністю забезпечували сім`ю.
Батько разом із дитиною проживають у діда та бабусі дитини, які створили їм належні матеріально-побутові умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини, оскільки мають таку можливість. Зважаючи на те, що відповідачка добровільно коштів не надає, тому посилаючись на норми Сімейного кодексу України позивач змушений просити про їх стягнення в судовому порядку. 
Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено. 
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19.08.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. судового збору.
Рішення в частині сплати аліментів в межах сплати аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подав адвокат Парубій І.М. Вважає рішення ухваленим з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що у Тернопільському міськрайонному суді здійснюється розгляд цивільної справи №466/8519/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у проживанні ОСОБА_2 з дитиною, у виховані дитини, спідкуванні з дитиною. Одночасно, в межах цієї справи здійснюється розгляд зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю в м. Тернополі. Саме з цього приводу ОСОБА_1 подавала до суду заяву про зупинення розгляду справи про стягнення аліментів до вирішення справи про визначення місця проживання дитини з кимось з батьків. Проте, суд її аргументів не дослухався та відмовив у задоволенні клопотання про зупинення судового провадження. 
Зауважує, що у справі №466/8519/24 стороною позивача, адвокатом Винниченко М.П. подано заяву про залишення позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком без розгляду. Ухвалою суду від 18.11.2025 така заява задоволена. Відтак, ОСОБА_2 немає наміру і бажання мати на вихованні і утриманні дитину. Разом з тим, її позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю і надалі розглядається судом. 
Вказує, що сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, а це у свою чергу не дає ОСОБА_2 права і підстави стягувати з неї аліменти на утримання дитини, яку ОСОБА_2 забрав силоміць. 
Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення аліментів на утримання дитини, для розгляду яких, відповідно до п. 1 ч. 3 та п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України призначено спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
З врахуванням викладеного, не підлягає до задоволення клопотання відповідачки ОСОБА_1 від 30.03.2026 про перенесення судового засідання.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що син сторін проживає разом з позивачем, а тому на нього покладено більший обсяг обов`язків по його утриманню ніж на відповідачку, що ставить сторони у нерівні умови. Беручи до уваги той факт, що відповідачка працездатна, доказів того, що вона має на утриманні інших осіб, на яких сплачує аліменти суду не надані, тому суд дійшов висновку, що відповідачка може надавати матеріальну допомогу дитині щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
При цьому, суд звернув увагу на те, що після вирішення питання про визначення місця проживання їхнього спільного сина, питання участі сторін у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини може бути предметом нового судового розгляду, оскільки аліментні зобов`язання мають мінливий характер та можуть бути змінені судом шляхом зміни їх розміру за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.
З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 27.10.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1 .
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01.05.2025 у справі №454/4318/24 шлюб між сторонами розірвано.
За час перебування у шлюбних відносинах у сторін народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 .
Згідно із Актом про фактичне місце проживання №1 від 28.08.2024, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 проживають у АДРЕСА_1 .
На даний час сторони не досягли згоди з ким із батьків буде проживати їхній малолітній син ОСОБА_6 , тому на розгляді у Тернопільському міськрайонному суді є цивільна справа №466/8519/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні дитини та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини.
В межах розгляду вищезгаданої цивільної справи 10.07.2025 винесено ухвалу про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 , якою зобов`язано ОСОБА_2 надати можливість матері безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час із малолітнім сином у визначені дні та години.
Вказана ухвала була передана на виконання у Сокальський відділ ДВС у Шептицькому районі Львівської області, однак матеріали справи містять відомості, що мати дитину так і не побачила, після чого вона звернулася до відділення поліції із заявою про невиконання судового рішення та повідомленням про злочин.
Згідно з ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів ; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав ; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
За змістом статті 27 Конвенції про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до частин 1-2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_8 просив стягувати з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідачки, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення з заявою до досягнення дитиною повноліття.
Враховуючи потреби малолітньої дитини та її вік, колегія суддів вважає, заявлений позивачем розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку сина.
Стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі однієї четвертої частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, сприятиме належному забезпеченню інтересів малолітньої дитини. 
Щодо посилань відповідачки на вчинення позивачем дій, спрямованих на створення перешкод відповідачці у спілкуванні з дитиною, то зазначені обставини є предметом розгляду в іншій справі, відтак такі доводи не мають правового значення для вирішення спору про стягнення аліментів.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, питання участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини вирішуються в іншому судовому провадженні та не впливають на обов`язок батьків утримувати дітей.
Відповідачка не заперечувала, що на момент розгляду справи малолітня дитина проживала разом з позивачем.
Наявність спору щодо визначення місця проживання дитини не може бути підставою для зупинення розгляду справи про стягнення аліментів або відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки спір про визначення місця проживання дитини не впливає на обов`язок сплати аліментів, право дитини на утримання є абсолютним.
Обов`язок батьків щодо утримання дитини є самостійним та безумовним і не залежить від наявності чи відсутності між батьками інших судових спорів, зокрема щодо визначення місця проживання дитини або порядку участі одного з батьків у її вихованні.
Таким чином, наявність у провадженні суду іншої справи щодо визначення місця проживання дитини не перешкоджало вирішенню спору про стягнення аліментів та не є підставою для зупинення провадження у цій справі (ч. 2 ст. 252 ЦПК України).
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у зупиненні провадження у справі та правомірно вирішив спір по суті заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та не спростовують встановлених судом обставин справи і правильності застосування норм матеріального права.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позов, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Парубія Івана Миколайовича залишити без задоволення. 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 березня 2026 року. 

Головуючий       А.В. Ніткевич

Судді:   С.М. Бойко 

С.М. Копняк