Справа № 466/5891/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2997/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – Швець О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2024 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2023 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання права власності.
Позов мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 21.6 кв.м. належала ОСОБА_3 , яка з метою покращення умов проживання провела будівельні роботи з реконструкції вказаної квартири шляхом здійснення прибудов, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася до 183.1 кв.м.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на реконструйовану квартиру відмовлено за безпідставністю.
В процесі розгляду справи судом встановлено, що відсутність дозволу виконкому місцевої ради та належним чином затвердженої документації для проведення реконструкції унеможливлює легалізацію квартири як об`єкту власності.
В подальшому на підставі договору дарування квартири від 19 вересня 2022 року №1576, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 21.6 кв.м. 
За рахунок добудови загальну площу вищезазначеної квартири розширено до 256.8 кв. м., однак особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.
Вважала, що Львівська міська рада як власник земельної ділянки, на які збудовано самочинне будівництво має право на визнання за нею права власності на об`єкт самочинного будівництва, а саме, реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м.
З наведених підстав просила визнати право власності за територіальною громадою міста Львова на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м.
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суд із зустрічним позовом до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою.
Зустрічний позов мотивувала тим, що на підставі договору дарування вона є власником квартири АДРЕСА_1 , разом з якою вона отримала в дар будівельні матеріали.
Попередній власник квартири, здійснивши реконструкцію, не зміг її узаконити, однак мешканці всього будинку надали письмову згоду щодо проведення реконструкції вищезазначеної квартири, а проект приведення у відповідність до нормативних вимог та технічне заключення про стан несучих конструктивних елементів будинку підтверджують несучу здатність спорудженого нерухомого майна. 
Оскільки вона вселилася в квартиру АДРЕСА_1 , фактично нею користується, вважаючи своїм житлом, відтак наявні підстави для визнання за нею права користування цією квартирою.
З наведених підстав просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2024 року позовні вимоги Львівської міської ради до ОСОБА_2 про визнання права власності – задоволено повністю.
Визнано право власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 256.8 кв.м. згідно з технічним паспортом інвентарний номер 13 від 10 квітня 2023 року.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою – задоволено повністю. 
Визнано за ОСОБА_2 право на користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради сплачений судовий збір в розмірі 2684 грн. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2024 року в частині визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_1 оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м. належить його дружині ОСОБА_2 на праві приватної власності, яке не припинялося та є чинним на даний час.
Оскільки право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за його дружиною під час перебування у шлюбі, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак його не залучено до розгляду справи, чим порушено його права.
Об`єкт будівництва споруджено за рахунок їхніх з дружиною спільних коштів не на земельній ділянці комунальної власності, не за кошти та не з дозволу Львівської міської ради, а відтак відсутні підстави для визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на спірну квартиру.
Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2024 року в частині визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги, а в частині визнання за ОСОБА_2 право на користування квартирою АДРЕСА_1 залишити без змін. 
Львівська міська рада належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку в електронному вигляді судових повісток-повідомлень до їхніх електронних кабінетів (а.с. 194), однак представник Львівської міської ради в судове засідання не з`явився. 
Оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи те, що явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для ухвалення судового рішення по суті спору, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 будівельні матеріали, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі укладеного між ними договору дарування будівельних матеріалів від 16 вересня 2022 року. 
19 вересня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А., зареєстрований в реєстрі за № 1576, за умовами якого ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21.6 кв.м.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 324394816 від 01 березня 2023 року підтверджується, що 19 вересня 2022 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру на підставі договору дарування № 1576 від 19 вересня 2022 року.
Згідно з технічним паспортом від 10 квітня 2023 року, виготовленим ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_2 , площа квартири АДРЕСА_1 становить 256.8 кв.м.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівська міська рада вважала, що реконструкція квартири проведена без належних дозвільних документів на належній їй земельні ділянці, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання за нею права власності на цю квартири.
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 вважала, що має право на користування вищезазначеною квартирою після її реконструкції, проведеної відповідно до технічних норм. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.
Свідоцтвом про шлюб від 14 вересня 2008 року, виданим міським відділом реєстрації актів цільного стану Львівського міського управління юстиції підтверджується, що 14 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 2681, після реєстрації шлюбу прізвище дружини – ОСОБА_7 .
Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 набула на підставі договору дарування у власність квартиру, площею 26.1 кв.м., яка в подальшому була реконструйована, внаслідок чого її площа збільшилася до 256.8 кв.м.
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Водночас, частиною 1 статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Суттєве збільшення площі квартири АДРЕСА_1 свідчить про істотне збільшення її вартості, що надає ОСОБА_1 право ставити питання про визнання цієї квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Звертаючись з позовними вимогами про визнання права власності на вищезазначену квартиру після її реконструкції, Львівська міська рада пред`явила такі лише до ОСОБА_2 , не залучаючи при цьому як співвідповідача ОСОБА_1 . 
При цьому, позовні вимоги, заявлені Львівською міською радою, та зустрічні позовні вимоги, заявлені ОСОБА_2 , безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення його співвідповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Однак, ОСОБА_1 до участі в справі в якості співвідповідача не залучений, клопотань про його залучення співвідповідачем за цим позовом Львівська міська рада, будучи позивачем, та ОСОБА_2 , будучи позивачем за зустрічним позовом, не заявляли, що є підставою для відмови в задоволенні позову та зустрічного позову внаслідок неналежного складу відповідачів.
Доводи апеляційної скарги щодо залишення без змін рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 право на користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 256.8 кв.м. є необгрунтованими, оскільки внаслідок розгляду справи за неналежного складу сторін рішення суду підлягає скасуванню повністю. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 січня 2024 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 про визнання права власності – відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.