Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/1609/21 
Провадження № 2/376/136/2022

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2022 р. Сквирський районний суд Київської області 
в складі: головуючого судді Коваленка О.М.,
за участю секретаря Щур Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

установив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Банк Форвард», у якому просив суд:
- визнати нікчемним договір № 106618419 від 27.05.2013 року та дії відповідача щодо укладення даного договору протиправними;
- зобов`язати відповідача списати з нього заборгованість у розмірі 741,19 грн;
- зобов`язати відповідача внести інформацію щодо відсутності фінансових зобов`язань позивача перед відповідачем;
- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду та шкоду завдану діловій репутації у розмірі одної гривні.
Позовна заява мотивована тим, що наприкінці 2020 року позивач мав намір оформити кредит на споживчі цілі та звернувся з відповідним запитом шляхом подання електронної заяви до АТ «ПриватБанк». Однак йому було відмовлено, оскільки наявна непогашена заборгованість перед іншим банком. Згідно інформації Українського бюро кредитних історій за позивачем з травня 2018 року рахується заборгованість у розмірі 741,19 грн перед АТ «Банк Форвард».
Відповідач листом від 09.02.2021 року №26/1-08-398 повідомив, що 03.08.2012 року ОСОБА_1 звертався у ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», із підписаною заявою про укладення кредитного договору (оферта №1), договору застави (оферта №2) та договору про надання та використання платіжної картки (оферта №3). На умовах поданої заяви, 27.05.2013 року банк прийняв пропозицію та уклав з позивачем договір про надання та використання платіжної картки №106618419. У рамках договору банк відкрив позивачу рахунок та випустив на його ім`я платіжну картку. У період з 27.08.2013 року по 25.09.2013 року позивачем були здійснені операції з використання картки на загальну суму в розмірі 2633,88 грн. Внаслідок систематичного порушення строків погашення заборгованості, банком до договору був сформований та виставлений заключний рахунок-виписка на загальну суму 741,19 грн з датою оплати 27.06.2014 року.
Позивач не погоджується як із наявністю незрозумілої заборгованості так і з діями відповідача, тому просить позов задовольнити.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що перед укладенням кредитного договору №106618419 від 27.05.2013 року сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач надав позивачу повну інформацію про умови надання кредиту, а позивач своїм підписом у договорі засвідчив, що він ознайомлений з інформацією про умови кредитування. Більше того, позивач не відмовилась від кредитного договору та користувалася кредитними коштами з власної ініціативи, про що свідчать виписки по рахунку (а.с.23-28).
Крім того, відповідач подав клопотання про застосування строків позовної давності, яке мотивоване тим, що про всі обставини справи позивачу було відомо з часу використання платіжної картки, тобто з 27.05.2013 року, однак з позовом до суду звернувся у липні 2021 року - після спливу трирічного строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України (а.с. 63).
У судове засідання позивач не з`явився, 11.10.2021 року подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та просить справу розглядати без його участі (а.с. 22).
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у відзиві на позов просив справу розглядати без його участі (а.с. 28).
Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про таке.
З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2012 року ОСОБА_1 звертався у ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», із підписаною заявою про укладення кредитного договору (оферта №1), договору застави (оферта №2) та договору про надання та використання платіжної картки (оферта №3). На умовах поданої заяви, 27.05.2013 року банк прийняв пропозицію та уклав з позивачем договір про надання та використання платіжної картки №106618419. У рамках договору банк відкрив позивачу рахунок та випустив на його ім`я платіжну картку. У період з 27.08.2013 року по 25.09.2013 року позивачем були здійснені операції з використання картки на загальну суму в розмірі 2633,88 грн. Внаслідок систематичного порушення строків погашення заборгованості, банком до договору був сформований та виставлений заключний рахунок-виписка на загальну суму 741,19 грн з датою оплати 27.06.2014 року (а.с.29-42).
Положеннями ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року (справа № 912/1856/16), від 14.05.2019 року (справа № 910/11511/18).
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У cт. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
З поданого позову вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання нікчемним кредитного договору №106618419 від 27.05.2013 року та протиправними дії банку щодо укладення такого договору.
Так, позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на те, що позивач кредитний договір з банком не укладав, а також на те, що банк не визнав договір безнадійним та не списав заборгованість, відповідно до вимог ст.257 ЦК України, у 2018 році вніс інформацію до Українського бюро кредитних історій про позивача, чим зіпсував його репутацію.
Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340).
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц).
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту його порушеного права шляхом пред`явлення позову про визнання на підставі ст. 257 ЦК України протиправними дії банку, оскільки навіть у випадку задоволення позовних вимог судом це не призведе до відновлення порушеного права позивача. 

Щодо визнання нікчемним договору № 106618419 від 27.05.2013 року, суд виходить з наступного.
Цивільний кодекс України відносить до нікчемних такі правочини: 1) вчинений з порушенням обов`язкової письмової та нотаріальної форми (статті 218, 219, 220); 2) вчинений малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 221); 3) вчинений у випадках, передбачених законом, без дозволу органу опіки та піклування (ст. 224); 4) вчинений недієздатною фізичною особою (ст. 226); 5) правочин, що порушує публічний порядок (ст. 228).
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду. Нікчемність правочину конструюється за допомогою текстуальної недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах нікчемний, є недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Разом з тим, суд позбавлений можливості перевірити відповідні доводи позивача та підтвердити чи спростовати обставину нікчемності правочину № 106618419 від 27.05.2013 року, з огляду на відсутність належних доказів.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.
Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові.
Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
За змістом статей 256, 261, 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).
Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Враховуючи викладене, те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, заява відповідача про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, тому судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76-89, 133, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 352, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Судовий збір компенсувати за рахунок держави.
З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя         О.М. Коваленко