РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
м. Вінниця
05 березня 2026 р.  Справа № 120/2773/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, дій Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.03.2023 по 26.09.2023. Тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою суду від 10.03.2025 відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також, даною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву в також витребувано у відповідача додаткові докази, а саме: докази про суми виплат та їх складові, які були здійсненні позивачу станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ; інформацію про середньоденний та середньомісячний заробіток позивача за два останні місяці перед виключенням його зі списків особового складу військової частини; докази проведення інших виплат позивачу, дати таких виплат і суми (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після виключення позивача зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, тощо).
Ухвалою суду від 30.04.2025 за клопотанням представника позивача повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази. У задоволенні решти вимог клопотання представника позивача, в частині накладення заходів процесуального примусу на Військову частину НОМЕР_1 , - відмовлено.
16.05.2025 військовою частиною НОМЕР_1 надано відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволені позову, з тих підстав, що позивачем не оскаржувався здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних йому при звільнені. Відтак, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП відсутні.
Разом із відзивом відповідачем надано частину витребуваних доказів.
Ухвалою суду від 27.05.2025 повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази про суми виплат та їх складові, які були здійсненні позивачу станом на день його виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та докази проведення інших виплат позивачу, дати таких виплат і суми (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після виключення позивача зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, тощо).
Також цією ухвалою за клопотанням представника позивача витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про середньоденний та середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за два останні місяці перед виключенням його зі списків особового складу військової частини, який розрахований з урахуванням рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 по справі № 120/5429/24. У задоволенні решти вимог клопотання представника позивача, в частині накладення заходів процесуального примусу на Військову частину НОМЕР_1 , - відмовлено.
11.06.2025 відповідачем виконано вимоги ухвали суду.
Ухвалою суду від 23.09.2025 повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази проведення виплати ОСОБА_1 , дату такої виплати і суму виплаченого грошового забезпечення, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 по справі № 120/5429/24.
09.02.2026 на виконання вимог ухвали суду Військова частина НОМЕР_1 повідомила суд, що таких доказів надати не може, оскільки на теперішній час військовою частиною НОМЕР_1 вжито комплекс заходів щодо виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 по справі № 120/5429/24, у тому числі і здійснено заявку до розпорядника коштів вищого рівня. Але наразі грошових асигнувань на рахунки військової частини НОМЕР_1 для виконання зазначеного вище рішення не надходило, а відповідно вказане рішення військовою частиною НОМЕР_1 не виконувалось.
Суд, вивчивши матеріали справи та, оцінивши наявні у ній докази, в їх сукупності, встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 09.08.2022 по 26.03.2024.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 79-РС від 19.03.2024 позивача звільнено у запас через сімейні обставини, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 90 від 26.03.2024 виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26.03.2024.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 року у справі №120/5429/24, позов задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 08.10.2022 по 19.05.2023, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням вже виплачених сум та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022 рік у кількості 1 (один) день та за 2024 рік у кількості 2 (дні) дні. 
Відповідно до пояснень Військової частини НОМЕР_1 , рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 року у справі №120/5429/24 наразі залишається не виконаним.
Разом із тим, вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 27.03.2023 по 26.09.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII(далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII(далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства стосовно військовослужбовців не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів зазначає про застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.
При цьому, з огляду на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону №2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 дійшла висновку, що внесені Законом України №2352-IX зміни до Кодексу законів про працю України, якими до статті 117 КЗпП запроваджено обмеження періоду нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, визначають лише граничний розмір відповідальності роботодавця. Водночас таке обмеження не скасовує застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності і не змінює компенсаційної природи цієї виплати. Отже, під час розгляду спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку після 19 липня 2022 року суди повинні оцінювати співмірність заявленої до стягнення суми з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Отже, аналізуючи умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, суд зазначає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати усіх належних працівникові сум при звільненні; факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Як встановлено матеріалами справи позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу 79-РС від 19.03.2024 з 26.03.2024.
Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України у даній справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) грошового забезпечення.
Як встановлено судом, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.09.2024 у справі №120/5429/24 військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення і компенсації за невикористані дні відпустки. 
Водночас відповідач повідомив суд, що зазначене рішення станом на час розгляду цієї справи не виконано у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, а отже відповідні виплати позивачу не здійснено.
Таким чином, фактичний остаточний розрахунок із позивачем на цей час не проведений.
За таких обставин суд дійшов висновку, що одна з необхідних умов застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодекс законів про працю України, а саме факт проведення остаточного розрахунку з працівником, у цій справі відсутня, що унеможливлює визначення періоду затримки розрахунку та, відповідно, розміру відшкодування.
Слід також зазначити, що для обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідним є встановлення розміру всіх належних звільненому працівникові сум. Саме визначення такого розміру дає можливість здійснити пропорційний розрахунок відшкодування, виходячи із співмірності суми затриманих виплат та суми середнього заробітку за відповідний період.
За таких обставин, враховуючи відсутність факту проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд потенційно позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні усіх належних сум при звільненні, а тому вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні усіх належних сум при звільненні є передчасними.
Подібного висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16.12.2025 у справі №560/2397/25.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід залишити без задоволення.
Оскільки суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, тому з огляду на положення частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для відшкодування позивачеві понесених ним витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Мультян Марина Бондівна