справа № 752/9112/22
провадження № 22-ц/824/5231/2026
головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю. 

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Тихої П.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом, у якому просив визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений між ним та ОСОБА_1 від 24 липня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за № 4199. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24.04.1998 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який було розірвано 14 серпня 2019 року. 24 липня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до пунктів 2, 4 якого в особисту приватну власність відповідача перейшло майно, яке було набуте за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: квартири АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , автомобіль марки Mitsubishi, моделі Lancer 2.0 Intense, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 . Зазначає, що вказане нерухоме майно перебуває у власності відповідача. Позивач зауважує, що договір було укладено ним під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах, відповідно за відсутності вільного волевиявлення позивача і відповідності його внутрішньої волі, а також за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності зі сторони відповідача, що є підставами для визнання договору недійсним.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24.07.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 4199; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 30 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним - задоволено.
Визнано недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) 24.07.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 4199.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції фактично переписав фабулу позову, у мотивувальній частині не навівши жодної реальної оцінки доводам та доказам відповідача.
Відповідач також звертав увагу на те, що суд не дослідив належним чином повний склад майна, яке залишилось у позивача на час укладення оспорюваного договору. Натомість з матеріалів справи убачається, що після укладення договору від 24.07.2019 у власності позивача залишились: квартира в Турецькій Республіці, набута в період шлюбу й оформлена на позивача ОСОБА_2 ; земельна ділянка площею 2174 кв. м та житловий будинок у с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області; квартири по АДРЕСА_4 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався також на те, що існування у позивача нібито «тяжких обставин» станом на день укладення спірного договору спростовує тим, що предметом оспорюваного договору було не все майно, яке у позивача було станом на 24.07.2019. Наведене майно у позивача залишилось незважаючи на всі «тяжкі» обставини, наявність яких станом на 2019 рік позивач мотивує у позові. Таке майно позивач не відчужував незважаючи на такі обставини.
Також посилається на те, що суд першої інстанції не врахував обставин добровільного розірвання шлюбу і узгодженого, в зв`язку з цим, характеру поділу майна. На думку апелянта, суд повністю проігнорував очевидний факт, що оспорюваний договір про поділ майна в 2019 році був укладений у процесі та як наслідок розірвання шлюбу, а не через кримінальне провадження.
Вказує, що позивач не надав жодних доказів того, що в період з 09.07.2019 по 24.07.2019 щодо нього з боку ОСОБА_5 або інших осіб вчинявся тиск, погрози чи інші незаконні дії, які спонукали позивача до укладення спірного договору.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги також тим, що суд не врахував зміст самого договору та волевиявлення сторін, зокрема, при укладенні договору 24.07.2019 позивач особисто, у присутності нотаріуса Морозової С.В., з якою раніше був знайомий та яку обрав саме позивач, підписав заяви, які суперечать його позиції в позові.
Вказує, що сторони розподіляли майно в контексті розірвання шлюбу, а не як спосіб «сховати» все майно від ОСОБА_5 , це був позасудовий спосіб вирішити питання розірвання шлюбу та поділу майна. Сам позивач у поясненнях визнавав, що сторони вирішили розірвати шлюб і поділити майно саме з цієї причини. Тобто укладення договору обумовлювалося розірванням шлюбу та домовленістю сторін, а не будь-якими кримінальними подіями.
Зазначає, що твердження позивача про укладення оспорюваного договору нібито виключно з наміром сховати майно є усвідомленим, добровільним рішенням, яке відповідно до практики Верховного Суду не є тяжкою обставиною і не може бути підставою для застосування ст. 233 ЦК України.
Також посилається на те, що суд в основу рішення поклав не факти, а суб`єктивні припущення позивача, які ґрунтувалися виключно на обставинах кримінального провадження № 62019100000000044, вирок за яким станом на час розгляду справи відсутній. Реальної загрози позивачу або його майну на момент укладення договору не існувало і не було підтверджено жодним доказом у справі. 
Щодо відсутності доказів тяжкого психічного чи фізичного стану позивача вказував на таке. Позивач посилається на «постійний страх», «психологічний тиск», «важкий стан здоров`я» на час укладення договору. Однак у матеріалах справи відсутні медичні висновки, які б підтверджували психічні розлади чи стан, що позбавляв здатності усвідомлювати значення своїх дій, будь-які висновки спеціалістів/експертів щодо психологічного стану позивача, документи, що фіксують лікування, госпіталізацію, діагнози тощо, покази свідків, висновок експерта, який би за зразками підписів позивача на документах, які позивач підписував в період з 09.07.2019 по 24.07.2019, готуючись до укладення договору, підтвердив би, що позивач перебував у стресовому стані.
Тобто твердження про важкий психічний стан на думку апелянта є лише голослівними твердженнями позивача.
Тому вважає, що оскаржуване рішення постановлене з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
02 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги про відсутність вироку суду у кримінальному провадженні вказував, що позивач жодним чином не може вплинути на швидкість розгляду кримінальної справи у суді.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність «вкрай невигідних умов» та наявності іншого майна зазначає, що на переконання позивача, спірний договір є очевидно кабальним, оскільки він передбачав передачу відповідачу майже всього найбільш цінного та ліквідного майна, що є предметом цього договору, а саме двох житлових квартир у місті Києві та автомобіля. При цьому позивач не отримав жодної грошової чи іншої компенсації за свою частку у зазначеному майні.
Посилання апелянта на наявність у позивача нерухомості у Туреччині чи будинку у Дніпропетровській області вважає юридично не релевантним, оскільки незалежно від місцезнаходження такого майна та придатності для проживання, воно жодним чином не є предметом цього спору і не може використовуватися як аргумент на спростування кабальності конкретного договору.
Вказує, що наявність іншого майна у позивача жодним чином не робить умови оскаржуваного договору справедливими чи вигідними, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині вважає законним та обґрунтованим.
Щодо доводів про порушення принципів змагальності та посилань на умови договору зазначає, що посилання апелянта на пункти 11, 12, 14 договору, де зазначено, що позивач підтверджує вигідність умов та відсутність тиску, є формальним аргументом, який не спростовує суті ст. 233 ЦК України. Сама правова природа правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, передбачає, що зовні він може виглядати як добровільний, проте внутрішня воля особи придушена зовнішніми чинниками.
Вказує, що якби позивач не підписав вказані стандартні формулювання в офісі нотаріуса, правочин не був би оформлений, що не скасовує факту реального вимагання та страху, в якому перебував позивач.
Також посилається на те, що наявність підпису та нотаріальне посвідчення правочину, на які посилається апелянт, не можуть вважатися доказом добровільності, оскільки під тиском кримінального переслідування та вимагання з боку працівників поліції ОСОБА_5 воля позивача була деформована. Отже, враховуючи, що позивач діяв у умовах гострого стресу, спричиненого пограбуванням та загрозою фальсифікації кримінальної справи, його внутрішня воля була придушена.
У судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Крім того, 31 березня 2026 року в судовому засіданні представником відповідача було подано клопотання про допит свідків.
Однак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про виклик свідків з огляду на наступне.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7.04.2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Відповідно до частини третьої статті 91 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляла клопотання про виклик свідків, проте судом обґрунтовано було відмовлено у задоволенні такого клопотання.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання про виклик свідків повторно у суді апеляційної інстанції, ураховуючи, що суд першої інстанції навів обґрунтування для відхилення відповідного клопотання.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи та їх пердставників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивач з січня 2019 і до моменту підписання договору 24.07.2019 постійно знаходився у сильному стресі та важкому моральному стані, оскільки побоювався за своє життя та здоров?я та подальше порушення своїх прав та інтересів, як це вже було, не міг спокійно пройти по вулиці, постійно реагував на всі сторонні звуки, оскільки боявся, що спільники ОСОБА_5 , якими можуть бути й інші працівники поліції, або він сам можуть його переслідувати, завдати фізичної та майнової шкоди тощо, оскільки ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді застави, а не тримання під вартою, що підтверджується копією ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 03.08.2020.
Таким чином, позивач укладав договір перебуваючи у постійному стресі та пригніченому стані, побоюючись за своє життя та здоров?я, а також втрату майна, у тому числі житла, що обумовлено вчиненим щодо позивача працівниками поліції кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 189 КК України, що підтверджує укладення позивачем договору під впливом тяжкої обставини, за відсутності якої позивач не укладав би договорів на умовах, відповідно до яких він при поділі майна подружжя не отримує нічого.
З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, 14.08.2019 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 14.08.2019.
24.07.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, відповідно до пунктів 2, 4 якого в особисту приватну власність відповідача перейшло майно, яке було набуте за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме: квартири АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 , автомобіль марки Mitsubishi, моделі Lancer 2.0 Intense, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 .
Як вбачається з договору про поділ майна подружжя від 24.07.2019 сторони здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність.
Згідно п. 2, 2.1. вказаного договору за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно: квартира АДРЕСА_1 , придбана на ім?я ОСОБА_1 , згідно Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 23.01.2012 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 18.01.2012 № 95-С/КІ, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 23.02.2012, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 23.02.2012. номер витягу 
№ 33270029; квартира АДРЕСА_2 , придбана на ім?я ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 28.08.2008, за реєстровим № 22121, зареєстрованому в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 03.09.2008 згідно реєстраційного посвідчення № 014832, виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 03.09.2008 та записано в реєстрову книгу 
№ 495-99 за реєстровим № 45055; автомобіль марки Mitsubishi, моделі Lancer 2.0 Intense, 2009 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , набутий на ім?я ОСОБА_2 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві 31.03.2010.
Відповідно до п. 4 вказаного договору в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить вищезазначене майно.
Як вбачається з матеріалів справи, вказане нерухоме майно перебуває у власності відповідача, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.07.2022 щодо відповідача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі 
№ 129/1033/13-ц).
Як слідує із оскаржуваного рішення суд першої інстанції визнаючи доведеним позов фактично погодився із твердженнями сторони позивача.
Так суд першої інстанції встановив, що: «10.01.2019 приблизно о 17:00 год позивач направлявся у відділення «ПриватБанк» за адресою: м. Київ, вул. Лятошинського, 4, з метою оренди депозитної скриньки і розміщення там коштів у розмірі 67520 доларів США, яка була отримана від продажу квартири клієнта позивача за довіреністю. Припаркувавши свій автомобіль неподалік відділення та направляючись до останнього, позивач був атакований невідомими особами, які силою вирвали у позивача сумку з грошовими коштами, збили з ніг та у подальшому зникли у невідомому напрямку. Всі спроби позивача наздогнати грабіжників, знайти свідків виявились марними. Того ж дня, приблизно ло 19:00 год. до відділення № 1 Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, що розташовано за адресою: м. Київ, вул. Юрія Смолича, 6Б, прибув позивач, у якого співробітниками Голосіївського УПГУНП у м. Києві ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відібрало письмову заяву та пояснення про скоєння відносно нього 10.01.2019 о 17:00 год. відкритого заволодіння грошовими коштами у сумі 67250 доларів США в районі будинку 
АДРЕСА_5 , які зареєстровано у Журналі реєстрації повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події відділення № 1 Голосіївського УП ГУНП у м. Києві за № 152 від 10.01.2019, що підтверджується повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри від 23.07.2019 повідомлену ОСОБА_5 слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Києві Гостриком С.Р. у кримінальному провадженні 
№ 62019100000000044 від 16.01.2019, а також Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.03.2019 кримінальне провадження № 12019100010002226 (правова кваліфікація ч. 5 ст. 186 КК України).
Реалізуючи відповідний злочинний умисел, ОСОБА_5 звинуватив позивача у брехні, висунув погрози насильства, позбавлення волі та наніс декілька ударів руками у тулуб позивача, з метою змусити останнього визнати те, що він звернувся до органу досудового розслідування з завідомо неправдивим повідомленням про вчинення злочину, що підтверджується Повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри, а також довідкою № 150 Київської міської клінічної лікарні № 17.
За наслідками здійснення фізичного та психологічного тиску, позивач написав заяву на ім?я начальника Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, про те, що він просить перевірку за його заявою по факту грабежу не проводити, у зв`язку з тим, що такого злочину вчинено не було. Примусивши позивача написати вище вказану заяву, ОСОБА_5 діючи з корисливих мотивів, висунув вимогу позивача про надання йому 34000 доларів США, які станом на 10.01.2019 становили за курсом НБУ 956050 грн.
Як зазначає позивач, одночасно із вимогою у наданні йому вищевказаних коштів, ОСОБА_5 зазначив, що у разі не отримання грошових коштів він як працівник поліції, тимчасово виконуючий обов`язки керівника структурного підрозділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві у функціональні обов`язки якого входить якого входить забезпечення своєчасності та повноти розгляду заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення, вчинити дії у межах своєї компетенції для притягнення до кримінальної відповідальності позивача, а саме реєстрацію та розгляд у правоохоронних органах заяви позивача про завідомо неправдиве повідомлення ним про вчинення злочину.
На вимогу ОСОБА_5 грошові необхідно було надати частинами у розмірі 4000 доларів США в той же день та в подальшому 30000 доларів США.
Продовжуючи свій злочинний умисел, 11.01.2019 близько 00 год. 10 хв. ОСОБА_5 разом з позивачем та особами, які «співпрацювали» з ОСОБА_5 , прибули у двір будинку АДРЕСА_6 , де позивач, сприймаючи реально погрози ОСОБА_5 взяв за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_7 власні грошові кошти у сумі 4000 доларів США та 11.01.2019 близько 00 год. 15 хв. у дворі будинку передав їх спільнику ОСОБА_5 , який передав їх останнього.
Після передачі частини грошових коштів позивач разом з ОСОБА_5 та особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження поїхали до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, де за вказівкою спільника ОСОБА_5 позивач написав заяву про те, що він повідомив до органу досудового розслідування завідомо неправдиве повідомлення про вчинення тяжкого злочину, а саме: грабежу відносно нього.
В подальшому тимчасово виконуючий обов`язки начальника відділення поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_5 отримані від чергового заяви та пояснення позивача щодо вчинення грабежу, а такою відібрані у останнього заяви про завідомо неправдиве повідомлення позивачем про вчинення злочину, для реєстрації до чергової частини Голосіївського УП ГУНП у м. Києві не здав, залишивши собі для використання під час висунення подальших вимог.
28.01.2019 близько 19:00 год позивач прибув до відділення поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, що розташовано за адресою: м. Київ, вул. Німецька, 1, де в службовому кабінеті начальника, в усній розмові, у присутності спільника ОСОБА_5 , домовився з останнім про зменшення суми грошових коштів, які вимагаються до 15000 доларів США.
05.02.2019 близько 10 год. 40 хв. , знаходячись у своєму службовому кабінеті відділення поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, під час чергової зустрічі з позивачем, у присутності спільника ОСОБА_5 , останній завершуючи реалізацію свого злочинного умислу, отримав від позивача грошові кошти у сумі 420000 грн, які вимагав.
В результаті вищевказаного, ОСОБА_5 підозрюється у вимозі передачі чужого майна, з погрозою насильства над потерпілим, обмеження прав та свобод потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням свого службового становища, що завдало майнової шкоди в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, а позивач відповідно є потерпілим у вказаному вище кримінальному провадженні.»
При цьому суд першої інстанції не навів доказів, якими доводяться наведені позивачем твердження.
Також суд першої інстанції не навів мотивів, за яких відхилив заперечення відповідача щодо укладення оспорюваного договору саме за власної і добровільної ініціативи позивача, також доводів відповідача, що предметом оспорюваного договору було не все майно подружжя, а лише частина майна, набутого у шлюбі.
Положення частини першої статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, в тому числі поділу майна подружжя, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Згідно зі статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові КЦС в складі Верховного Суду 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивач до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання оспорюваного договору, відносить тяжкий та пригнічений моральний стан, в якому він перебував внаслідок вчинення проти нього працівниками поліції кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справ, на момент укладення оспорюваного договору позивач залишався власником іншого нерухомого майна, зокрема квартири за кордоном, житлового будинку, земельної ділянки та частки у квартирі в місті Києві. 
Зазначене свідчить про те, що оспорюваний договір не охоплював усього майна позивача, що спростовує доводи про наявність вкрай невигідних умов для позивача.
Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів існування тяжких обставин саме на момент укладення договору та укладення договору на вкрай невигідних умовах.
Матеріали справи також не містять: медичних документів, які б підтверджували тяжкий стан здоров`я позивача; доказів психологічного тиску або примусу; висновків експертів щодо неможливості усвідомлювати значення своїх дій, тощо, які б підтверджували наявність тяжких обставин.
В той же час розподіл майна між подружжя без визначення компенсації не є безумовною ознакою, що такі умови є невигідні, оскільки відповідний підхід є поширеним у юридичній практиці.
Крім того, як було зазначено відповідачем та не спростовано позивачем, що відповідний договір укладався саме за ініціативою позивача без жодного тиску відповідача.
У запереченнях на позов в суді першої інстанції відповідач також посилалася на те, що позивач уклав оспорювану ним же угоду не внаслідок тяжких обставин, а унаслідок наявності у нього заборгованості та його намаганні приховати майно від кредиторів. У підтвердження наведених обставин надала судові рішення за позовами кредиторів до позивача, як боржника.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Самі лише пояснення позивача не можуть вважатися достатніми доказами у розумінні процесуального закону. 
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що спірний договір укладено у зв`язку з розірванням шлюбу між сторонами та є результатом досягнутих між ними домовленостей щодо поділу майна. 
Факт добровільного підписання договору позивачем у присутності нотаріуса також не був належним чином оцінений судом. 
Умови спірного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.
Посилання суду на обставини кримінального провадження є безпідставним, оскільки відсутній обвинувальний вирок, а отже такі обставини не можуть вважатися доведеними. 
Таким чином, суду першої інстанції дійшов помилкових висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні обґрунтовані правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1489,00 грн, сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 30 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 1489,00 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба