П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28382/25	

Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
Дата і місце ухвалення: 22.10.2025 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі № 420/28382/25 за заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої на виконання рішення суду, поданою в порядку статті 383 КАС України, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 в разі втрати годувальника з 16 лютого 2023 року на підставі довідки від 07.07.2025 № 31/30/18-440-2025, виданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС) на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі № 420/14030/25 для перерахунку пенсії з урахуванням розміру грошового забезпечення поліцейських; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплачувати пенсію ОСОБА_1 в разі втрати годувальника з 16 лютого 2023 року на підставі довідки від 07.07.2025 № 31/30/18-440-2025, виданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС), з урахуванням коефіцієнтів збільшення, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 № 185 та постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, а також з урахуванням щомісячної доплати, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 № 713.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не проведення ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії №31/30/18-440-2025 від 07.07.2025 року на ім`я ОСОБА_2 , виданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС).
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 16.02.2023 року пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії №31/30/18-440-2025 від 07.07.2025 року на ім`я ОСОБА_2 , виданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС), з урахуванням зазначених в ній основних та додаткових видів грошового забезпечення та з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
11 лютого 2026 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою в порядку статті 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року у справі № 420/28382/25.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року подану позивачем заяву повернуто заявнику з підстав неподання документа про сплату судового збору.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права, що призвело до безпідставного повернення поданої ним заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності сплати судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України, оскільки така заява подається в межах вже розглянутої справи з метою забезпечення виконання судового рішення та здійснення судового контролю за його виконанням.
Апелянт наголошує, що чинним законодавством не передбачено обов`язку сплати судового збору за подання заяв, пов`язаних із виконанням судових рішень, а відтак вимога суду щодо надання документа про сплату судового збору є безпідставною та такою, що суперечить нормам процесуального права.
Крім того, апелянт вказує, що повернення заяви з формальних підстав фактично позбавляє його можливості реалізувати право на судовий контроль за виконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та порушує гарантоване законом право на ефективний судовий захист.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області заперечує проти її задоволення, вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, зазначає, що подана позивачем заява не відповідала вимогам статті 383 КАС України у зв`язку з неподанням документа про сплату судового збору, а також вказує на відсутність підстав для звільнення від його сплати, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до статті 312 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що остання не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки до неї не додано документа про сплату судового збору, що відповідно до положень частини п`ятої статті 383 КАС України є підставою для її повернення заявнику. 
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також обов`язковість судового рішення.
Конституційні гарантії права на судовий захист передбачають не лише можливість звернення до суду, але й забезпечення реального виконання судового рішення, оскільки саме виконання судового рішення є завершальною стадією судового захисту та невід`ємною складовою права на справедливий суд.
За приписами статті 383 КАС України особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання такого рішення суду. Така заява подається в межах уже розглянутої справи та є процесуальним засобом здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.
Отже, заява, передбачена статтею 383 КАС України, не є новою позовною вимогою, а спрямована на забезпечення належного виконання судового рішення, яке набрало законної сили, та реалізацію права особи на ефективний судовий захист.
Відповідно до частини другої статті 383 КАС України до такої заяви додається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви, що свідчить про відсутність безумовного обов`язку зі сплати судового збору у всіх випадках звернення із відповідною заявою.
Водночас, відповідно до частини другої статті 3 та підпункту 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється лише у випадках, прямо передбачених законом, із визначенням відповідної ставки судового збору.
Разом з тим, Закон України «Про судовий збір» не містить положень щодо встановлення ставки судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України.
Колегія суддів враховує, що Верховний Суд у своїй практиці звертав увагу на те, що за відсутності законодавчо встановленої ставки судового збору обов`язок його сплати у заявника не виникає. Зокрема, у постанові від 05 травня 2022 року у справі № 520/9769/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність визначеної законом ставки судового збору виключає можливість вимагати його сплату.
Крім того, у низці постанов 2024– 2025 років Верховний Суд послідовно зазначав про неприпустимість покладення на особу обов`язку зі сплати судового збору за звернення до суду із заявами, спрямованими на забезпечення виконання судового рішення, за відсутності прямої вказівки закону.
Зазначена правова позиція Верховного Суду стала підставою для звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про судовий збір».
Конституційний Суд України у Рішенні від 10 березня 2026 року № 2-р/2026 у справі № 1-5/2025(374/25) зазначив, що встановлення обов`язку сплати судового збору має відповідати принципу пропорційності та не створювати перешкод у реалізації права на судовий захист, а застосування положень закону у спосіб, який фактично унеможливлює доступ до правосуддя або істотно ускладнює його реалізацію, не відповідає Конституції України.
Таким чином, за відсутності визначеної законом ставки судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України, у позивача відсутній обов`язок щодо його сплати, а отже, неподання документа про сплату судового збору не може вважатися підставою для повернення такої заяви.
Вирішуючи питання щодо повернення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що остання не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки до неї не додано документа про сплату судового збору, що відповідно до положень частини п`ятої статті 383 КАС України є підставою для її повернення заявнику. 
Колегія суддів зазначає, що наведений висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки ґрунтується на формальному тлумаченні положень частини другої статті 383 КАС України без урахування змісту застереження, передбаченого цією ж нормою, а саме – «крім випадків, коли його не належить сплачувати».
Суд першої інстанції не з`ясував, чи передбачено законом обов`язок сплати судового збору за подання відповідної заяви, та не врахував відсутність у Законі України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права.
Такий підхід суду першої інстанції фактично створює перешкоду у доступі до правосуддя на стадії виконання судового рішення, що суперечить конституційним гарантіям права на судовий захист.
Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до безпідставного повернення заяви, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви по суті.
Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі №420/28382/25 - скасувати.
Справу №420/28382/25 направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук