Справа № 569/15360/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Кучиної Н.Г.
секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 
представника третьої особи Мазанович Н.П.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місцем проживання малолітньої донки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, її матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати, відповідно до долучених нею на даний час та в подальшому квитанцій.
В обґрунтування вимог вказує, що 20 листопада 2015 року, між нею, ОСОБА_3 , а також відповідачем ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ), Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1802, було укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу, її чоловік взяв її прізвище.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї з відповідачем народилась спільна донька ОСОБА_4 .
Їхні подружні відносини з відповідачем не склались через факти подружньої зради з боку відповідача, систематичні побутові сварки, психологічно несумісні характери, приниження її як жінки, що призвело до втрати між ними будь-яких почуттів.
14 лютого 2025 року Рівненським міським судом Рівненської області було задоволено її позовну заяву та винесено рішення, яким їх з відповідачем шлюб було розірвано. Стягнуто на її користь з відповідача кошти (аліменти) на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частки з усіх його доходів до повноліття дитини.
Примусове стягнення аліментів з відповідача було пов`язано з тим, що останній ухилявся добровільно виконувати на рівні з нею свої обов`язки щодо матеріального утримання спільної дитини. Станом на сьогодні, від моменту винесення судом рішення щодо стягнення аліментів та розірвання їхнього шлюбу з відповідачем, останній участі в матеріальному утриманні добровільно, попри рішення суду - не приймав. У зв`язку з чим, нею на адресу ДВС було подано виконавчий лист, і кошти з відповідача на утримання доньки будуть стягуватись з останнього примусово вже працівниками ДВС.
Після розірвання шлюбу їхня спільна з відповідачем донька фактично залишилась проживати з нею.
На момент перебування її та доньки на території України вони спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Саме дана адреса є їхнім постійним місцем проживання. Однак, через наявну на території України війну, у зв`язку з вторгненням військ (рф), у неї виникла потреба тимчасово вживати заходи безпеки щодо доньки для убезпечення її від негативних наслідків війни, а тому вони тимчасово на час вжиття заходів безпеки проживають за межами України за адресою: АДРЕСА_2 . Така адреса є лише тимчасовою для проживання на період їхнього перебування через війну в Україні. Наміру залишатись на постійне проживання за межами України у неї немає.
Попри їхнє спільне проживання з донькою, після розірвання шлюбу у неї наявна потреба звернутися до суду з позовом щодо визначення місця проживання доньки з нею, так як у неї із колишнім чоловіком - відповідачем по справі, наявний спір щодо того, з ким має проживати донька.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
У відзиві на позовну заяву від 10 жовтня 2025 року представник відповідача - адвокат Волошин Л.С. зазначає, що у своїх поясненнях позивач фактично визнає, що основною причиною виїзду за кордон стала саме війна, і прямо вказує, що адреса в Австрії є лише тимчасовою. Це ж і суперечить її власним словам про виїзд через відповідача.
Крім того, позивач бездоказово стверджує про нібито психічні проблеми відповідача та його облік у психіатра. Такі твердження є завідомо наклепницькими, оскільки не підтверджуються жодними медичними документами. Відповідач ніколи не перебував на примусовому обліку та не визнавався судом обмежено дієздатним чи недієздатним. Поширення таких вигадок є нічим іншим, як спробою дискредитувати відповідача в очах суду та створити ілюзію небезпеки, якої фактично не існує.
Також, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Голослівні твердження без належних доказів не можуть братися до уваги як фактичні дані, що підтверджують позицію сторони. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Донька після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, будь-яких заперечень щодо спільного проживання доньки - ОСОБА_4 ніколи не висловлював, жодним чином будь-яких перепон щодо спільного проживання дитини його матері не створював, в тому числі, як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечує проти цього, таким чином, сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. 
Такі обставини не спростовані позивачем у справі, а її позовна заява не містить будьяких доводів чи підтверджень, щодо наявності між батьками спору щодо визначення місця проживання дитини.
Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 листопада 2025 року № 08-01-2127/25 встановлено, що батьки дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розлучилися, рішення Рівненського міського суду від 14 лютого 2025 року, справа №569/15016/24. Цим же рішенням з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 14 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Місце проживання ОСОБА_6 визначено не було. 
У позовній заяві про визначення місця проживання доньки ОСОБА_7 зазначає, що вона разом із ОСОБА_6 проживає в Австрії. Саме вона, як матір піклується про дитину та забезпечує її самостійно. ОСОБА_7 вказує, що проживає з донькою за кордоном тимчасово, у зв`язку з проведенням на території України військових дій, наміру залишатися на постійне проживання за межами України у неї не має. Вказує, що попри спільне проживання доньки ОСОБА_6 з матір`ю у неї з батьком дитини наявний спір щодо того, з ким має проживати донька. ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_8 ще під час спільного проживання однією сім`єю вчиняв щодо неї психологічне насильство. Зокрема, погрожував їй забрати доньку від неї щойно вони повернуться в Україну або змусити повернутися на проживання до батька дитини. З огляду на це, ОСОБА_7 вважає, що вона вимушена вжити всіх заходів щодо визначення місця проживання доньки з нею, щоб упередити протиправну поведінку з боку батька.
Вважає, що є всі правові підстави визначити місце проживання доньки ОСОБА_6 з нею. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 проживають у Австрії за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до довідки про осіб, які проживають за вище вказаною адресою зареєстровані та мешкають ОСОБА_3 , її доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , бабуся та дідусь дівчаток. Як доказ, ОСОБА_7 надала фото кімнат будинку, зокрема дитячої кімнати з особистими речами ОСОБА_6 . Відповідно до трудового договору та розрахунку заробітної плати ОСОБА_3 офіційно працює в об`єднані «Stift Fiecht hilft» на посаді «адміністративний службовець» із заробітною платою за 25 робочих годин на тиждень. У інформації початкової школи Ампасс зазначено, що учениця ОСОБА_10 відвідує даний заклад з першого класу і наразі навчається у 4-му класі. Вона є доброзичливою, старанною та відповідальною ученицею, яка протягом років демонструє позитивний розвиток і добре інтегрована в колектив класу. Даніела ОСОБА_11 завжди є пунктуальною, надійною та відповідальною. Є шанобливою, люб`язною та доброзичливою.
Матір ОСОБА_6 підтримує регулярний і дуже добрий контакт зі школо. Вона надзвичайно турбується про успіхи своєї доньки. Своєчасно, відповідально та доброзичливо реагує на повідомлення й рекомендації школи.
Під час спілкування з ОСОБА_6 13 листопада 2025 року, коли дівчинка разом з мамою перебувала у АДРЕСА_1 , малолітня повідомила, що дійсно проживає з мамою, старшою сестричкою, дідусем та бабусею в Австрії, навчається у школі, полюбляє математику, любить рахувати. Дівчинка і надалі бажає проживати з мамою, однак приїздити в Україну, бачитися з рідними та друзями. За вище вказаною адресою створені належні умови для проживання, виховання та розвитку ОСОБА_6 . 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20.11.1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. 
Згідно з вимогами ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя.
У додатковому поясненні від 13 листопада 2025 року ОСОБА_3 просить питання про визначення місця проживання ОСОБА_6 розглядати на комісії з питань захисту прав дитини без її участі. Вважає, що між батьком дитини та нею наявний спір. Крім того повідомила, що вона пред`явила до виконання виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , однак кошти не отримує.
Батько дитини, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . У своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини зазначає, що донька після розірвання шлюбу проживає з матір`ю, будь-яких заперечень щодо спільного проживання доньки ОСОБА_6 ніколи не висловлював, жодним чином будь-яких перепон щодо спільного проживання дитини його матері не створював, в тому числі, як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечує проти цього. Вважає, що таким чином сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з матір`ю. ОСОБА_8 стверджує, що ОСОБА_7 не надала доводів чи підтверджень щодо наявності між батьками спору щодо визначення місця проживання дитини. ОСОБА_8 вказує, що проходить військову службу, має 3-ту групу інвалідності, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 29 квітня 2025 року та подав рапорт на звільнення з військової служби за станом здоров`я. ОСОБА_2 спростовує наведені доводи матері дитини та просить закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутностю предмета спору.
Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 27 листопада 2025 року. На засіданні комісії були присутні представник ОСОБА_3 , адвокат - Зражевська Яна Олегівна та Русаков Віталій Павлович. Комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, розглянувши матеріали справи, прийняла рішення про доцільність залишення ОСОБА_4 , на проживання з мамою ОСОБА_3 .
Враховуючи вищевикладені факти, керуючись статтею 19, статтею 160, статтею 161 Сімейного кодексу України, вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з мамою ОСОБА_3 .
У додаткових поясненнях із врахуванням висновку органу опіки та піклування від 08.12.2025 представник відповідача - адвокат Волошин Л.С. зазначає, що згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, видається доцільним залишення ОСОБА_4 на проживання з мамою ОСОБА_3 .
Проте, виходячи зі змісту наданого висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, вважаємо, що такий висновок зроблено лише на підставі матеріалів цивільної справи та з огляду на зібрані позивачем докази, без оцінки доказів, без проведення співбесід із батьками.
У висновку не вбачається оцінки такої вагомої обставини, як те, кому належить будинок, де проживає дитина, та хто займається її фактичним утриманням, з урахуванням того, що мати не надала довідку про заробітну плату.
Разом із тим, звертає увагу, що при підготовці зазначеного висновку орган опіки та піклування фактично не провів обстеження умов проживання дитини відповідно до вимог Постанови № 866, оскільки акт обстеження умов проживання складений не був.
Із наданого висновку убачається, що працівники служби не відвідували місце фактичного проживання дитини, а обмежилися переглядом фотоматеріалів, наданих матір`ю.
Таким чином, висновок підготовлено без реального дослідження умов проживання дитини, без безпосередньої перевірки житла та без належної оцінки можливостей кожного з батьків виконувати свої обов`язки.
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Зражевська Я.О. підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник третьої особи Мазанович Н.П. не заперечила проти задоволення позову, висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 листопада 2025 року № 08-01-2127/25 підтримала.
Допитана в присутності психолога ОСОБА_12 дитина ОСОБА_4 просила залишити її проживати з мамою, оскільки тата вона боїться.
Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши учасників справи та їх представників, суд прийшов до таких висновків.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.30.2016 ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьками є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади № 2025/010021867 від 23.07.2025 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.02.2022.
Згідно довідки про рестрації місця проживання особи від 17.02.2022 № 9061 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 17.02.2022.
Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2025 року по справі № 569/15016/24 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 листопада 2015 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1802.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 серпня 2024 року і до досягнення Дитиною повноліття.
Згідно виконавчого листа від 21 липня 2025 року видано виконавчий лист по справі № 569/15016/24 згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2025 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Згідно ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2025 року по справі № 569/15016/24 залишено без розгляду позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини в частині позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.
Судом досліджено докази, подані представником позивача - адвокатом Зражевською Я.О. згідно клопотання від 10.12.2025, а саме: свідоцтво про право власності на житло, лікарське заключення з відомостями щодо медичного обстеження дитини, фотокартки побутових умов з місця тимчасового проживання дитини за межами України, на період убезпечення від війни в Україні, фотокартки з скріншот даними щодо листування та дзвінків позивачки та відповідача, розрахунок заробітної плати позивачки за межами України на німецькій мові, разом з перекладом, трудовий договір на німецькій мові, разом перекладом сторінок, де наявна інформація щодо трудових відносин позивачки за межами України, довідка щодо місця реєстрації та проживання на німецькій мові разом з перекладом, звіт з місця навчання дитини за межами України на німецькій мові разом з перекладом, довідка від лікаря на німецькій мові разом з перекладом, щодо позивачки з місця обліку за межами України.
Враховуючи вищенаведене, встановлено, що під час виїзду за кордон дитина ОСОБА_4 проживає з матір`ю ОСОБА_3 , навчається в школі.
Згідно досліджених фотокарток листування сторін встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання їхньої неповнолітньої дитини, добровільного визначення місця проживання дитини судом не встановлено.
З досліджених фотокарток місця проживання дитини встановлено, що умови проживання для ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є задовільними.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.
Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)).
Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки стосовно батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.
У справі «М. С. проти України» (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року) визначено поняття «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).
Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Цаунеґґер проти Німеччини», (ZAUNEGGER v. GERMANY), заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року)).
Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» ОСОБА_13 наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».
Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та постановах Верховного Суду у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 718/1796/16-ц, від 02 липня 2020 року у справі № 428/13225/15-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) вказано, що «сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.
Суд встановив, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, а тому необхідно закрити провадження у справі, а не відмовляти в задоволенні позову.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку одного з батьків щодо проживання дитини разом з другим із батьків на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.
Подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22.
Відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою, однак у даній справі, вбачається, що питання щодо визначення місця проживання малолітньої з одним із батьків є спірним і це питання не врегульовано між сторонами.
Отже, зазначені вище доводи представника відповідача не заслуговують на увагу.
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 28 листопада 2025 року № 08-01-2127/25 вбачається, що з урахуванням інтересів та віку малолітної ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Суд не встановив вагомих підстав змінювати місце проживання дитини. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 вказано, що «рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Судом не встановлено, що за час проживання дитини з матір`ю у дитини погіршився стан здоров`я чи психологічний стан, чи те, що матір не піклується про дитину, чи не забезпечує її всім необхідним.
Суд вбачає, що в судовому засіданні підтверджено, що між сторонами існує спір щодо визначення місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки сторони не дійшли згоди щодо єдиного місце проживання дитини.
Таким чином, суд, оцінивши всі обставини справи у їх сукупності, врахувавши найкращі інтереси малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її права та інтереси на гармонійний розвиток і належне виховання у сталому середовищі, з метою дотримання балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, дійшов висновку щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задоволити.
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, місцезнаходження: м. Рівне, вул. Шевченка, 45, код ЄДРПОУ 25675397.
Повне судове рішення складено 22.04.2026.

Суддя Н. Г. Кучина