Справа № 607/10988/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В. 
Провадження № 22-ц/811/4006/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 
з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 26 серпня 2015 року перебувала з  ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2021 року. У шлюбі у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею. Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2022 року стягнуто з  ОСОБА_3 на її користь аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку платника аліментів. За період з 10 січня 2022 року до 01 травня 2024 року у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 88343.59 грн. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та не бере жодної участі у спілкуванні, вихованні та матеріальному утриманні сина. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Оскільки відповідач свідомо покинув свого сина заради влаштування особистого життя і протягом тривалого періоду часу нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухилення від виконання батьківських обов`язків є наслідком винної поведінки відповідача, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.
З наведених підстав просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. 
Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що після розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин відповідач не бере участі матеріальному утриманні сина, його вихованні спілкуванні, духовному розвитку, навчанні дитини, а також не проявляє цікавості щодо стану здоров`я дитини та його фізичного розвитку, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Зазначає, що уже зверталася з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав відповідача, однак рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 листопада 2023 року у справі № 459/1272/23 у задоволенні її позову відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомого нехтування ними. Вищезазначене рішення суду вона не оскаржувала в апеляційному порядку, вважаючи, що в подальшому відповідач змінить своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, однак відповідач не бере жодної участі у спілкуванні, вихованні та матеріальному утриманні дитини, відтак змінити його поведінку неможливо. Вказує, що повністю втратила зв`язок з відповідачем, тому неможливо отримати його згоду для виїзду дитини за кордон з третіми особами, зокрема, у літній табір чи на змагання, що позбавляє її можливості реалізовувати права дитини. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, незабезпечення необхідним харчуванням , медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання, недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено необхідність та наявність передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , що позбавлення батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26 серпня 2015 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2021 року.
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим (повторно) 26 квітня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), підтверджується, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено, що позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 03 вересня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади Тернопільської міської ради №2023/009196452, №2023/009196573 від 10 листопада 2023 року.
Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2022 року №607/361/22 вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючии з 10.01.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, на підставі якого державним виконавцем Червоноградського відділу ДВС у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження.
Позивачем надано суду розрахунок заборгованості по аліментах від 24 квітня 2024 року у виконавчому провадження ВП НОМЕР_3, згідно якого боржнику (відповідачу) за період з 10.01.2022 року по 01.05.2024 року нарахована сума зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа № 607/361/22 у розмірі 88343,59 грн., боржником аліменти не сплачуються.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 листопада 2023 року у справі № 459/1272/23 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З відповіді медичного центру «Медтайм» від 30 квітня 2024 року №01-04-2004 вбачається, що ОСОБА_3 не був присутній на жодному черговому чи позачерговому медичному огляді дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як вбачається із відповіді Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ст. №17 Імені Володимира Вихруща №147 від 23 квітня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчається у 2-А класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ст. №17 Імені Володимира Вихруща з поглибленим вивченням іноземних мов. За весь період навчання ОСОБА_4 у цій школі батько дитини, ОСОБА_3 , не цікавився успіхами сина у навчанні, жодного разу не був присутнім на шкільних заходах за участі дитини, а також організованих для батьків здобувачів освіти батьківських зборах, ні у вихованні, ні у навчанні, а також у матеріальному забезпеченні сина участі не приймає.
Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1514 від 02 жовтня 2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлити батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З вказаного висновку вбачається, що 29 серпня 2024 року з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проведено бесіду, про що складено відповідний акт. Малолітній ОСОБА_9 повідомив, що проживає із мамою та чоловіком мами, який на даний час проходить військову службу. Хлопчик вказав, що матеріально його забезпечує мама, а саме купує одяг, шкільне приладдя та усі інші необхідні для нього речі. Під час розмови ОСОБА_9 зазначив, що дуже давно не бачив батька, колись давно тато купував йому подарунок на день народження, можливо 2-3 роки тому, зараз батько із ним не спілкується, не телефонує, не забезпечує матеріально та ним не цікавится, не цікавиться його життям, навчанням.
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише тоді коли самі батьки не бажають та не вживають жодних дій для відновлення і покращення стосунків з неповнолітніми дітьми.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Такі висновки узгоджуються із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. 
Перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктом 16 цієї постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України, де вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків щодо дитини; посилання на наявність заборгованості зі сплати аліментів саме по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав та не свідчить безумовно про злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків; ОСОБА_1 не довела, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав, та не надала доказів свідомого і умисного невиконання ним обов`язків щодо дитини. 
Суд першої інстанції вважав, що проживання батька за кордоном і виховання дитини лише матір`ю не підтверджує самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків.
Судом першої інстанції надано оцінку висновку органу опіки та піклування,такий висновок суд першої інстанції вважав недостатньо обґрунтованим, такий містить лише посилання на інформацію, отриману зі слів матері та сина; у висновку не вказано які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, чи проводилися співбесіди з батьками, чи обговорювалася поведінка батька на засіданнях і чи приймалися відповідні рішення та наслідки таких заходів, чи збиралися та враховувалися характеризуючи дані щодо обох батьків, чи проводилися обстеження умов проживання обох батьків, а також не вказано чи враховувалися зазначені обставини при прийнятті рішення про позбавлення батьківських прав,а тому такі мотиви висновку не можуть братися судом до уваги. 
З врахуванням положень частини 6 статті 19 СК України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є необґрунтованим, суперечить інтересам дитини, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не погодився з висновком органу піки та піклування про позбавлення батька дитини, ОСОБА_3 , батьківських прав.
Вказаний висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських правОСОБА_3 , затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 02 жовтня 2024 року мотивований тим, що батько не бере жодної участі у житті сина, не цікавиться станом здоров?я, не піклується про фізичний, моральний та духовний розвиток дитини, жодних покладених законом обов?язків не виконує; місце перебування батька дитини не відоме.
У висновку зазначено, що батько дитини ОСОБА_3 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про засідання.
Також попереджено ОСОБА_3 змінити ставлення до виконання батьківських обов?язків щодо виховання сина.
Аналізуючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських правОСОБА_3 , затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1514 від 02 жовтня 2024 року, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість, немотивованість згаданого висновку.
На думку колегії суддів такі висновки суду спростовуються його змістом, оскільки висновок органу опіки та піклування містить обґрунтування необхідності, передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, які взяв до уваги орган опіки та піклування, надаючи висновок про необхідність позбавлення батьківських прав, врахував пояснення дитини та його матері.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти
Долучена до матеріалів справи відповідь Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ст. №17 Імені ОСОБА_10 свідчить про те, що за весь період навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в Тернопільській спеціалізованій цпсолі І-ІІ ступенів № 17 імені ОСОБА_10 з поглибленим вивченням іноземних мов, батько дитини ОСОБА_3 не цікавився успіхами сина у навчанні, жодного разу не був присутнім на шкільних заходах за участі дитини, а також організованих для батьків здобувачів освіти батьківських зборах, ні у вихованні, ні у навчанні, а також у матеріальному забезпеченні сина участі не приймає.
З витягів з реєстру територіальної громади Тернопільської міської ради №2023/009196452, №2023/009196573 від 10 листопада 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 .
З пояснень позивачки та з матеріалів справи встановлено, що  ОСОБА_3 протягом тривалого часу разом з сином не проживає, не приймає ніякої участі у його житті, з ним не спілкується, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням, його відпочинком, проведенням ним часу після навчання, його проблемами, матеріально його не забезпечує.
На думку колегії суддів, така поведінка батька щодо дитини, ОСОБА_4 а, свідчить про його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 червня 2025 року витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про те, чи перетинав державний кордон України в період з 01.01.2022 року до 20.06.2025 року ОСОБА_11 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадяни Демократичної Республіки Конго.
З відповідей Державної прикордонної служби України від 04 та 09 липня 2025 року, наданою Львівському апеляційному суду, вбачається, що 26 лютого 2022 року ОСОБА_3 перетнув кордон через пункт пропуску у м. Мостиська, і після цього в Україну не повертався. 
Тобто, судом встановлено, що відповідач покинув територію України ще в лютому 2022 року, із цього часу в Україну не повертався.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 даючи пояснення, як свідок, пояснила, що ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та не бере жодної участі у спілкуванні, вихованні та матеріальному утриманні сина, у нього наявна заборгованість по сплаті аліментів, а також, що відповідач виїхав з України і після цього жодного разу з сином не спілкувався, не цікавився його життям, не надсилав кошти на його матеріальне утримання, не цікавився його життям та переживаннями у зв`язку з війною в Україні, не намагався вберегти його від цих переживань, захистити його, як батько.  
Судом апеляційної інстанції в присутності дитячого психолога  ОСОБА_12 було заслухано думку дитини, ОСОБА_4 , який повідомив про те, що батька давно не бачив, не спілкується по телефону, так як батько йому не телефонує, ним не цікавиться, не передавав йому подарунків. Повідомив про те, що проживає разом з мамою та її теперішнім чоловіком, який разом з мамою його виховує. Розуміючи яка справа розглядається, просив позбавити його батька, ОСОБА_3 батьківських прав.
На думку колегії суддів, ухилення  ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків, не є таким, що не залежить від його волі, та вважає, що за наявності бажання ОСОБА_3 не позбавлений можливості брати участь у виханні сина, його матеріальному утриманні, оскільки ухилившись від виконання батьківських обов`язків батько дитини в повній мірі поклав цей обов`язок на матір дитини.
Судом встановлено, що зростаючи без батька,  ОСОБА_4 не відчував і не відчуває батьківської любові, його піклування та турботи, його моральної підтримки, особливо під час війни. 
Колегія суддів не вбачає об`єктивних, не залежних від волі батька дитини, причин, що перешкоджали і перешкоджають батькові ОСОБА_13 спілкуватись з сином та повноцінно брати участь у його вихованні, оскільки його проживання в іншій країні, за наявності бажання виконувати батьківські обов`язки, брати участь у вихованні дитини, не є перешкодою для вільного спілкування з дитиною та повноцінної участі у вихованні дитини, у його матеріальному утриманні. 
Колегія суддів вважає, що батько дитини,  ОСОБА_3 ,протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а саме не виявляє батьківського піклування та батьківської турботи до дитини не виявляє, не цікавиться навчанням, станом здоров`я дитини, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримує, необхідних умов для навчання та проживання дитині не забезпечує, не створює умов для отримання дитиною освіти, не спілкується з дитиною, не допомагає дитині у доступі до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, до його переживань, під час війни не підтримує його морально, хоча дитина вкрай потребує такої підтримки та захисту. 
На думку колегії суддів, такі дії відповідача беззаперечно свідчать про відсутність бажання брати участь у житті сина та у його вихованні, свідчать про ухилення батька дитини від виконання батьківських обов`язків.
За вищенаведеного, висновок суду першої інстанції про недоведеність свідомого ухилення батька дитини, ОСОБА_3 , від виконання батьківських обов`язків щодо сина, ОСОБА_4 , не відповідає фактичним обставинам справи.
Колегія суддів вважає наявними обставини, за яких батько дитини, ОСОБА_3 , підлягає позбавленню батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в даному випадку судом враховуються якнайкращі інтереси дитини, ОСОБА_4 , який в даний час проживає разом з матір`ю та її чоловіком, який його виховує та матеріально утримує.
При цьому суд зазначає, що у разі зміни поведінки батька і його відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, він може бути поновлений у батьківських правах щодо сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 02 грудня 2024 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Позбавити  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо дитини,  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 06.04.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк