ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року	справа № 380/20856/25	

Львівський окружний адміністративний суд
у складі головуючої судді Сподарик Н.І.,
за участю секретаря судового засідання Кудли Д.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (54005, м. Миколаїв, вул. Олексія Вадатурського, 14; код ЄДРПОУ 26299835), Державної судової адміністрації України (00020, м. Київ, вул. Липська, 18/5; код ЄДРПОУ 26255795) з вимогами:
- визнати прямою дискримінацією незабезпечення Державною судовою адміністрацією України бюджетними асигнуваннями територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області для проведення видатків з виплати в повному обсязі судді Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.07.2025 по 30.09.2025 в розмірі 419680,80 гривень;
- стягнути з Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.07.2025 по 30.09.2025 в розмірі 419680,80 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є суддею Інгульского районного суду м. Миколаєва та на даний час проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. З 19.07.2022 у зв`язку з набранням чинності Закону №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" відповідачем 1 припинено нарахування та виплату середнього заробітку та суддівської винагороди. Припинення нарахування суддівської винагороди вважає необґрунтованим, оскільки Закон №1402-VIII передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди і перебування на військовій службі не є таким випадком. Також зазначив, що за наявності рівного статусу судді місцевого суду, наявності аналогічної підстави для увільнення від виконання обов`язків у зв`язку із проходженням військової служби Державною судовою адміністрацією України виділяються бюджетні призначення територіальним управлінням в Рівненській, Сумській та Хмельницькій області для виплати суддівської винагороди суддям Закревському Л.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак не виділяються такі бюджетні призначення ТУ ДСА в Миколаївській області для виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , що і є прямою дискримінацією. З огляду на зазначене, просить суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 22.10.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі.
У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 18.11.2025 суд ухвалив відкласти розгляд справи до 18.12.2025 о 10:00 год у зв`язку з неявкою сторін.
20.11.2025 за вх.№92838 від позивача надійшли письмові запереченння.
27.11.2025 за вх.№94667 від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність
У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 18.12.2025 суд ухвалив відкласти розгляд справи до 29.01.2026 о 10:30 год у зв`язку з неявкою сторін.
У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 29.01.2026 суд ухвалив відкласти розгляд справи до 26.02.2026 об 11:00 год у зв`язку з неявкою сторін.
18.02.2026 за вх.№12722 від представника Державної судової адміністрації України надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено правове регулювання проходження суддею військової служби із збереженням суддівської винагороди. На позивача як на військовозобов`язаного, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з введенням воєнного стану, поширюються гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України, зокрема за ним зберігається місце роботи і посада, а також йому виплачується грошове забезпечення військовослужбовця відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з 19.07.2022 середній заробіток таким мобілізованим працівникам за місцем роботи не виплачується. Оскільки позивач з 03.10.2024 увільнений від виконання службових обов`язків по здійсненню судочинства та не здійснює правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу по мобілізації, тому він не має права на отримання суддівської винагороди, а з 19.07.2022 скасовано і збереження за ним середнього заробітку. З цих підстав відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.
В засідання суду, призначене на 26.02.2026 сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Ухвалою суду від 26.02.2026 закрито підготовче провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про стягнення заробітної плати. Призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 17.03.2026 о 09:30 год.
В засідання суду, призначене на 17.03.2026 сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до ч. 5 ст. 162 КАС України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
Згідно з ч.6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З огляду на неявку сторін та неподання відповідачами відзивів на позовну заяву у встановлений судом строк, суд ухвалив здійснювати розгляд справи на підставі зібраних доказів.
Суд всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.
Указом Президента України від 17.10.2019 №760/2019 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ленінського районного суду міста Миколаєва.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року №4273-IX, який набрав законної сили 25 квітня 2025 року, Ленінський районний суд міста Миколаєва перейменовано на Інгульський районний суд міста Миколаєва.
Наказом голови Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03.10.2024 № 15ос/г/24 увільнено суддю Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків з 27.09.2024 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, із збереженням місця роботи і посади.
У зв`язку з невиплатою суддівської винагороди за період з 01.07.2025 по 30.09.2025, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Статус судді визначено статтями 126-129 Конституції України та Законом №1402-VIII, згідно із частиною першою статті 52 якого суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.
У статті 81 Закону №1402-VIII визначено, що особа, призначена на посаду судді указом Президента України, набуває повноважень судді із здійснення правосуддя, включаючи право на отримання доплат до посадового окладу, за умов зарахування у штат відповідного суду, складення присяги судді і проходження початкової підготовки у випадках та порядку, встановлених цим Законом. Датою набуття суддею повноважень із здійснення правосуддя визначається дата виконання останньої з цих умов.
Повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України (ст. 119 Закону №1402-VIII).
У частині першій статті 48 Закону №1402-VIII закріплено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Незалежність судді забезпечується правовими гарантіями, перелік яких наведено у частині п`ятій статті 48 Закону №1402-VIII, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді (пункт 8).
Передбачене законом матеріальне забезпечення судді означає виплату суддівської винагороди, яка, як це встановлено частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII, регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Згідно з частинами 1, 2, 9, 10 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами 1, 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Статтею 40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" установлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
У статті 119 КЗпП України передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Згідно з частиною 2 статті 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Кодексом цивільного захисту України, законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Частиною 3 статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року, у частині 3 статті 119 КЗпП України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".
Тож з 19.07.2022 року серед трудових та соціальних гарантій працівникам, які призвані на військову службу під час дії мобілізації, відсутнє право на отримання середнього заробітку за місцем роботи, а роботодавець не має обов`язку виплачувати таким працівникам середній заробіток, який обраховувався виходячи із розміру середньоденної заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду розглянула справу №320/10955/23 у подібних правовідносинах, пов`язаних із виплатою суддівської винагороди судді, який, зберігаючи свій статус і посаду, добровільно вступив на військову службу, та в постанові від 13.03.2025 року сформувала такий правовий висновок: у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених частиною 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за ним зберігається місце роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема, гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується.
Отже позивач під час проходження військової служби у складі Збройних Сил України за призовом під час мобілізації, зокрема у спірний період, не мав права на отримання суддівської винагороди.
Щодо посилань позивача на норми Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 № 5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
В свою чергу згідно частини третьої статті 6 вказаного Закону не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:
спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;
здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;
надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;
встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;
особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсом та інші проти Сполученого Королівства», «Кьельдсен, БускМадсені Педерсен проти Данії»).
ЄСПЛ деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняються дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними, характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).
Крім того, як зазначено у пунктах 48, 49 рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 «Справа Пічкур проти України» практикою суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого королівства», заява № 36042/97).
Відмінність у ставленні є дикримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо не має розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення ЄСПЛ від 21.02.1997 у справі «Ван Раалте проти Нідерландів.
У контексті вказаного питання, суд вважає за необхідне зазначити позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 13.03.2025 у справі №320/10955/23, де суд зазначив, що у разі проходження суддею військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також в інших випадках, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за ним зберігається місце роботи і посада на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. У цей період на суддю поширюється статус військовослужбовця, визначений нормативно-правовими актами, зокрема гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців, а суддівська винагорода судді не виплачується.
При цьому, суд зауважує, що питання нарахування, виплати суддівської винагороди, порядок її нарахування іншим особам, не є предметом розгляду даної справи.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11 червня 2002 року у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства»).
З викладеного суд висновує, що для встановлення факту дискримінації необхідні порівнювані ознаки, які ставлять особу в менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами, які перебувають в аналогічному становищі.
Для підтвердження факту дискримінації суду слід послідовно пройти всі кроки так званого «тесту на дискримінацію», тобто підтвердити сукупність таких елементів:
1) встановити факт несприятливого поводження зі скаржником (напр., виплата зарплати у меншому розмірі, аніж іншій особі, з якою порівнюють становище скаржника);
2) встановити наявність/існування «зразка для порівняння», тобто ідентифікувати особу/групу осіб, що перебувають в аналогічній ситуації, з якою порівнюється становище особи, що скаржиться на дискримінацію (ключове питання така особа повинна дійсно перебувати в аналогічній ситуації);
3) ідентифікувати наявність «захищеної» ознаки, - тобто ознаки, що зумовлює менш прихильне ставлення до скаржника порівняно із «зразком для порівняння»(напр., вік, стать, національність, віросповідання, мова, соціальний статус, місце проживання тощо);
4) перевірити відсутність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети для різного ставлення, а також адекватність способів досягнення цієї мети (такі повинні бути належними та необхідними).
При цьому негативна відповідь на кожне з наведених тверджень (наприклад, відсутність зразка для порівняння чи захищеної ознаки, наявність правомірної та обґрунтованої мети для відмінного ставлення) буде достатньою для висновку суду про відсутність дискримінації.
У статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та знань № 11, прийнятій Міжнародною організацією праці 15 червня 1960 року, зазначено, що термін «дискримінація» охоплює: a) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять; б) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.
У пункті 49 рішення «Цаунеггер проти Німеччини» (заява № 22028/04) від 03 грудня 2009 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що різниця у поводженні є дискримінаційною для цілей статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вона не має об`єктивного та розумного виправдання, тобто якщо вона не переслідує законної мети або якщо немає розумного зв`язку, пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.
Конституційний Суд України також застосовує подібний підхід у своїх рішеннях, зокрема, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Суд вважає, що позивач не може порівнювати себе з іншими особами, оскільки ним не наведено критеріїв чи порівнюваних ознак, властивих йому та іншим особам, що перебувають в аналогічній ситуації. Відтак твердження позивача про дискримінаційне ставлення є очевидно помилковими.
До подібного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 804/2823/16, в якій зазначила, що факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
Відтак, дискримінація означає менш прихильне поводження з особою, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї особи, однак позивач не обґрунтував, порівняно з якою особою чи групою осіб, та через які певні ознаки цієї особи (раса, колір шкіри, стать, вік та інше) він опинився в гіршому становищі, при цьому на такі обставини не посилався.
Зважаючи на вищенаведене, суд приходить висновку, що позивачем не обґрунтовано факту наявності щодо нього дискримінації саме за певною ознакою, як це передбачено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що відповідачі в межах спірних правовідносин діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно, а тому підстав для визнання їх бездіяльності протиправною відсутні.
Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку з відсутністю понесених позивачем судових витрат та відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 

в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 - 297 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено та підписа 19.03.2026.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна