Справа № 345/3742/25 
Провадження № 22-ц/4808/329/26 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого   Девляшевського В.А.,
суддів:    Луганської В.М., Максюти І.О.,
секретаря   Кузів А.В.,
з участю   представника Ладаняка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду, постановлену головуючою суддею Миговичем О.М. 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Калуського відділу ВДС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа АТ «Райффайзен Банк» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження поточними рахунками шляхом зняття арешту з рахунків,
в с т а н о в и в :
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Калуського відділу ВДС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа АТ «Райффайзен Банк», в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання поточними рахунками шляхом скасування арешту поточних рахунків ОСОБА_1 , відкритих у АТ «Райффайзен Банк», накладеного згідно постанови держаного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Сенеко Т.М. від 15.09.2011 при примусовому виконанні виконавчих документів № 2- 2421 від 24.12.2009 та № 2-2427 від 24.12.2009 Калуського міськрайонного суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 закрито провадження у справі № 300/3781/25 за позовом ОСОБА_1 до Калуського відділу державної виконавчої служби Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності та зобов`язання зняти арешт з поточних рахунків. Підставою для закриття провадження стало положення ст. 238 КАС України, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Водночас суд роз`яснив порядок звернення з відповідними вимогами до суду загальної юрисдикції у межах цивільного судочинства відповідно до ст. 447 ЦПК України. У подальшому ухвалою Калуського міськрайонного суду від 07.07.2025 у справі № 345/4318/25 скаргу, подану в порядку ст. 447 ЦПК України, було повернуто заявникові без розгляду у зв`язку з відсутністю інформації щодо відкритого виконавчого провадження. 
ОСОБА_1 вказав, що листом № 81-27-5/745 від 03.04.2025 АТ «Райффайзен Банк» повідомив позивача, що на його поточні рахунки накладено арешт на підставі постанови державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції Сененко Т.М. від 15.09.2011 в межах примусового виконання виконавчих листів № 2-2421 та № 2-2427 від 24.12.2009, виданих Калуським міськрайонним судом про стягнення в дохід держави заборгованості у розмірі 520 448,44 грн. Правонаступником зазначеного органу ДВС є Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У зв`язку з цим позивач звернувся до Калуського відділу державної виконавчої служби із письмовою заявою про зняття арешту з поточних рахунків, посилаючись на те, що всі виконавчі провадження щодо нього завершені. Листом від 25.04.2025 року № 40020 Калуський відділ ДВС повідомив заявника про відсутність виконавчих проваджень за вказаними виконавчими листами та зазначив про відсутність правових підстав для зняття арешту з рахунків. Водночас у Реєстрі виконавчих проваджень наявна інформація про завершення всіх виконавчих проваджень щодо позивача. Попри це, станом на день звернення до суду арешт з поточних рахунків позивача знято не було.
Позивач зазначив, що на момент звернення до суду він не має статусу боржника, а виконавчі провадження є завершеними, що унеможливлює розгляд спору в порядку ст. 447 ЦПК України.
З огляду на викладене ОСОБА_1 просив суд зняти арешт з його поточних банківських рахунків.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 22 грудня 2025 року закрито провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Не погодившись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вона постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без урахування фактичних обставин справи, що призвело до обмеження права позивача на доступ до правосуддя.
На думку апелянта, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі та дійшовши висновку про відсутність підстав для її розгляду в порядку цивільного судочинства, фактично позбавив його будь-якої можливості судового захисту. За таких обставин справа не може бути розглянута ані в адміністративному, ані в цивільному судочинстві.
Крім того, суд першої інстанції, неправильно визначивши підстави для закриття провадження, керувався хибними висновками щодо фактичних обставин справи. Зокрема вважає, що суд безпідставно взяв до уваги пояснення відповідача Калуського відділу державної виконавчої служби, які ґрунтувалися виключно на припущеннях, водночас без належної оцінки залишив надані позивачем докази. Представник ОСОБА_1 вказує, що позивач надав суду належні докази того, що постанова від 15.09.2011 не стосувалася ОСОБА_1 , оскільки боржниками за відповідними судовими рішеннями були інші особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , брат позивача. 
Апелянт наголошує, що ОСОБА_1 ніколи не мав статусу боржника у межах виконавчого провадження під час винесення постанови від 15.09.2011. Обставина наявності або можливості наявності інших виконавчих проваджень щодо нього жодним чином не впливає на правомірність конкретного арешту, який оскаржується у цій справі. У постанові про арешт коштів від 15.09.2011 зазначено, що вона винесена при виконанні виконавчих документів № 2-2421 та № 2-2427 від 24.12.2009. Позивач надав суду рішення, на підставі яких були видані ці виконавчі документи, з яких однозначно вбачається, що ОСОБА_1 не був стороною цих справ і не виступав боржником.
Представник скаржника вважає, що арешт коштів позивача було накладено помилково, а відтак він підлягає скасуванню в порядку захисту права власності незалежно від наявності будь-яких інших виконавчих проваджень.
Зважаючи на викладене просить оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Правом на подання відзиву відповідач не скористалася.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Крім того, пояснив, що коштів на арештованих рахунках ОСОБА_1 немає. Однак наявність арештованих рахунків унеможливлює закриття його підприємницької діяльності.
Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце судового розгляду були повідомлені належно. Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції керувався п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, й виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчих провадженнях, які завершенні на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Тому він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Відтак суд дійшов висновку, що позивачу слід звернутися до суду із скаргою в порядку ст.447 ЦПК України.
Колегія суддів не може погодитись з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно з листом АТ «Райффайзен Банк» № 81-27-5/745 від 03.04.2025 у відповідь на звернення позивача щодо закриття рахунків банк повідомив про накладення арешту на поточні рахунки позивача. Арешт накладено на підставі постанови державного виконавця районного відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції, правонаступником якого є Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 від 15.09.2011 року.
Зазначена постанова винесена у межах примусового виконання виконавчих документів № 2-2421 та № 2-2427 від 24.12.2009 року, виданих Калуським міськрайонним судом, про стягнення в дохід держави заборгованості в сумі 520 448,44 грн (а.с. 15).
Відповідно до листа Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області від 25.04.2025 № 40020 встановлено, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження (пошук ВД/ВП, спецрозділ) на примусовому виконанні перебували такі виконавчі провадження:
Згідно з листом Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області від 25.04.2025 № 40020, за даними автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні перебували такі виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 :
ВП № 27407934 про стягнення на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» 794 979,44 грн, наказ Господарського суду Івано-Франківської області від 31.12.2010; провадження завершено 30.04.2014 у зв`язку з відсутністю майна боржника;
ВП № 27537386 про стягнення на користь ВАТ «Брокбізнесбанк» 291 118,03 грн, виконавчий лист Калуського міськрайонного суду від 09.03.2010; провадження завершено 09.02.2012 з тієї ж підстави;
ВП № 28242804 про стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 184 456,44 грн, виконавчий лист від 01.08.2011; провадження завершено 29.02.2012 у зв`язку з відсутністю майна боржника.
При цьому у листі зазначено, що правові підстави для зняття арешту з майна (коштів) боржника відсутні (а.с. 17–18).
Водночас постановою державного виконавця Сененко Т.М. від 15.09.2011 у межах виконання виконавчих документів № 2-2421 та № 2-2427 від 24.12.2009 було накладено арешт на кошти ОСОБА_1 у сумі 520 448,44 грн (а.с. 19).
Згідно із рішенням Калуського міськрайонного суду від 24.12.2009 по справі №2-2421/09 позовні вимоги Приватного підприємства «Капітолій» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 24 714,39 грн задоволено частково (а.с. 91-94).
Рішенням Калуського міськрайонного суду. від 24.12.2009 по справі №2-2427/09 позовні вимоги Приватного підприємства «Капітолій» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 26 826,39 грн задоволено (а.с. 95-96).
З вказаних рішень вбачається, що ОСОБА_1 не є боржником за відповідними зобов`язаннями, що свідчить про допущення державним виконавцем помилки при винесенні постанови про арешт коштів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про зняття арешту закрито у зв`язку з неподвідомчістю спору адміністративному суду; роз`яснено право звернення до суду загальної юрисдикції в порядку статті 447 ЦПК України (а.с. 28–34).
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 07.07.2025 у справі № 345/4318/25 скаргу, подану в порядку статті 447 ЦПК України, повернуто без розгляду з роз`ясненням права на повторне звернення (а.с. 10–12).
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц зазначено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
За частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21) зроблено висновок, що «спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Водночас апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, в межах якого державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на рахунки позивача. Вказане також не заперечує відповідач. Суд першої інстанції належним чином не дослідив надані сторонами докази, а тому дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 374, 379, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду від 22 грудня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий        В.А. Девляшевський
Судді:         В.М. Луганська
І.О. Максюта

Повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року.