Справа №345/6789/25 
Провадження № 2/345/315/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2026 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді – Юрчака Л.Б.
секретаря – Пилипів Н.П.
розглянувши у відкритому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -
в с т а н о в и в:
Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на майно, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 39/90 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого ФОП ОСОБА_4 , складається з: з: житловий будинок (А), стайня (Б), стодола (В), шопа (Г), шопа (Д), шопа (Е), вбиральня (Ж), криниця №1, огорожа №2, огорожа №3, ворота №4. 
Позовні вимоги мотивує тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки – ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 – бабця ОСОБА_6 , після смерті яких відкрилася спадщина, до складу якої входить домоволодіння по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 . 23.09.2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з підстав того, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 21.03.1991 року спірне домоволодіння належало членам колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_7 . Зазначає, що згідно з випискою з погосподарської книги та матеріалами інвентаризаційної справи станом на 15.04.1991 року членами колгоспного двору та співвласниками домоволодіння були п`ять осіб, кожному з яких належало по 1/5 частці майна. Після смерті окремих співвласників їх частки переходили у порядку спадкування за законом, у тому числі за правом представлення, внаслідок чого позивач набула право власності на 39/90 частки спірного домоволодіння. У зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину та необхідністю підтвердження належного їй права власності на відповідну частку майна, позивач, посилаючись на положення статей 15, 16, 328, 392 Цивільного кодексу України, просить суд визнати за нею право власності на 39/90 частки зазначеного домоволодіння як на майно, право на яке не визнається в позасудовому порядку.
У судове засідання позичав та її представник не з`явилися, однак представник позивача – адвокат Іванів О.Б. подав заяву в якій просив розглядати справу у його та позивача відсутності та винести рішення на підставі наданих доказів, позовні вимоги підтримує та просить суд задоволити їх у повному обсязі. 
У судове засіданні відповідач також не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. 
У судове засідання третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 , також не з`явився, однак подав до суду пояснення, згідно з яким він погоджується з часткою у праві спільної часткової власності на колгоспний двір за адресою: АДРЕСА_1 , визначену позивачкою, а саме з тим, що йому належить 51/90 частки, а позивачці 39/90. Однак зазначив, що при вирішенні спору суд повинен врахувати, що у випадку розгляду спору щодо права одного зі співвласників суд зобов`язаний визначити частки всіх співвласників, оскільки визнання права власності за однією особою без визначення прав інших співвласників порушує принцип правової визначеності та унеможливлює належну державну реєстрацію речових прав. Третя особа вказав, що є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Його батько, ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. За життя батько був членом колгоспного двору за вказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи. Також зазначив, що після смерті батька він є його спадкоємцем за законом, а інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Шлюб між його батьками було розірвано у 2011 році, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. У зв`язку з цим просив суд врахувати наведені обставини, а також те, що сторона позивача не заперечує проти належності йому 51/90 частки домоволодіння за вказаною адресою. У своїх поясненнях третя особа просив: визнати за ним право власності на 51/90 частки спірного домоволодіння та розглянути справу за його відсутності і відсутності його представника.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 – батько ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 – бабця Позивача. 
23.09.2025року позивач звернулася до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Бабича В.Л. з питання оформлення свого права на спадщину після смерті батька ОСОБА_2 та бабці ОСОБА_6 .
Складом спадщини являється домоволодіння по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 (надалі Домоволодіння).
Однак Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21.03.1991року, виданого Негівською сільською радою – Домоволодіння належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_7 .
Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21.03.1991 року, виданого Негівською сільською радою – Домоволодіння належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_7 .
Також згідно виписки з матеріалів інвентаризаційної та реєстраційної справи від 27.10.2025р. №00419 Івано-Франківського ОБТІ вбачається, що реєстрація права власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 здійснена 21.03.1991року за членами колгоспного двору.
Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року…
Як вбачається із листа Верхнянської сільської ради від 09.10.2025року №11/02-14 житловому будинку, який заходився за адресою: АДРЕСА_2 змінена поштова адреса на: АДРЕСА_1 . Також, згідно відомостей погосподарської книги №1 1986-1991рр. станом на 1989-1991рр. в домогосподарстві, яке знаходиться по АДРЕСА_3 проживали та були зареєстровані: - ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_10 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , - ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані особи проживали у цьому господарстві та були в ньому зареєстровані в період 1990-2025рр., про що надано виписка з по господарського обліку Верхнянською сільською радою від 09.10.2025 №143.
Отже, зважаючи на вищевказане – станом на 15.04.1991рік Домоволодіння в рівних частках належало вищевказаним особам, які в ньому проживали, а саме: - ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_10 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , - ОСОБА_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – кожному по 1/5 частці.
Після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 – її 1/5 частку власності Домоволодіння успадкувала дочка ОСОБА_6 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проживаючи у Домоволодінні. А отже ОСОБА_6 стала власником уже 2/5 часток Домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки – ОСОБА_5 . На час смерті ОСОБА_2 позивач була неповнолітньою.
За змістом ст. 1268 ЦК України - 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 4. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття
Тому після смерті ОСОБА_2 його 1/5 частку Домоволодіння в рівних частках успадкували: Позивач (неповнолітня на той час його дочка), ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (батьки). (1/5 = 3/15 частки). 
Отже після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач стала власником 1/15 частки домоволодіння. Також ОСОБА_6 стала власником 1/15 частки, яка належала на час смерті її синові ОСОБА_2 та ОСОБА_10 став власником 1/15 частки, яка належала на час смерті його синові ОСОБА_2 . 
Тому, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 – співвласниками Домоволодіння стали: Позивач (1/15частки), ОСОБА_6 (7/15частки), ОСОБА_10 (4/15 частки) та ОСОБА_2 (1/5 (або 3/15) частки).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 . Оскільки батько Позивача, а син ОСОБА_6 – ОСОБА_2 помер раніше, тому Позивач за правом представлення також стала спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 .
Так, за змістом ч. 1 ст. 1266 ЦК України - 1. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Тому після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями належної їй на час смерті 7/15 частки Домоволодіння в рівних частинах стали: позивач, ОСОБА_10 (переживший чоловік) та ОСОБА_2 (син).
Отже після смерті ОСОБА_6 позивач отримала 7/45 частки Домоволодіння, ОСОБА_10 – також 7/45, та ОСОБА_2 – 7/45 (із тих 7/15 (21/45) частки, яка на час смерті належала ОСОБА_6 )
Тому після смерті ОСОБА_6 позивач стала власником 10/45частки (1/15 (=3/45) + 7/45) Домоволодіння. ОСОБА_10 став власником 19/45 частки (4/15 (=12/45) + 7/45), а ОСОБА_2 – 16/45 частки (1/5 (=9/45) + 7/45).
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після його смерті спадкоємцями належної йому на час смерті 19/45 частки Домоволодіння в рівних частинах стали: Позивач та ОСОБА_2 (син) – по 19/90 частки.
Отже Позивач отримала у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також після смерті своїх баби ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та діда ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (за правом представлення) 39/90 частки Домоволодіння.
Інша частка – 51/90 частки Домоволодіння належала ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті відкрилася спадщина. Його спадкоємцем є його син – ОСОБА_3 – Третя особа по справі.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК). 
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові Судової палати у цивільних справах від 18 лютого 2015 р. у справі № 6-244цс14, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Згідно роз`яснень, наданих у пункті 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 р. у справі № 923/1283/16 викладено такий висновок:
«Частина 1 статі 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Суд звертається до власних правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17 )».
Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого ФОП ОСОБА_4 – домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з: житловий будинок (А), стайня (Б), стодола (В), шопа (Г), шопа (Д), шопа (Е), вбиральня (Ж), криниця №1, огорожа №2, огорожа №3, ворота №4.
Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що відповідач та третя особа по справі визнали позов, позовна заява обґрунтована, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає до задоволення.
Суд критично оцінює доводи третьої особи, викладені у поданих письмових поясненнях, з огляду на таке.
Посилання третьої особи на обов`язок суду визначити частки усіх співвласників у межах даної справи не може бути безумовною підставою для виходу суду за межі заявлених позовних вимог. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу в межах заявлених вимог і не наділений повноваженнями вирішувати питання про права та обов`язки осіб понад заявлене, якщо такі вимоги не є предметом спору або не заявлені у встановленому законом порядку.
Крім того, вимога третьої особи про визнання за ним права власності на 51/90 частки спірного домоволодіння фактично є самостійною позовною вимогою, яка не була заявлена у передбаченому процесуальним законом порядку, а тому не може бути розглянута судом у межах поданих ним письмових пояснень як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору.
Доводи щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та відсутності інших спадкоємців самі по собі не є належними та достатніми доказами виникнення у третьої особи права власності на відповідну частку спірного майна, оскільки набуття права власності у порядку спадкування підтверджується належними правовстановлюючими документами та здійснюється з дотриманням вимог спадкового законодавства.
Також суд враховує, що сама по собі відсутність заперечень з боку позивача щодо розміру частки третьої особи не звільняє суд від обов`язку перевірити правові підстави набуття права та відповідність заявлених часток вимогам закону і наявним у справі доказам.
З огляду на викладене, доводи третьої особи в частині необхідності визнання за ним права власності на 51/90 частки спірного домоволодіння та визначення відповідних часток у межах даного провадження є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в межах розгляду цієї справи.
На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 322, 328, 373, 1218, 1220-1223, 1234-1236, 1268-1270, ч. 1 ст. 1274 ЦК України, та керуючись ст.ст.200, 206, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно - задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 39/90 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого ФОП ОСОБА_4 , складається з: житловий будинок (А), стайня (Б), стодола (В), шопа (Г), шопа (Д), шопа (Е), вбиральня (Ж), криниця № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 12.02.2026 р.

Головуючий: