ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2026 Справа № 914/3295/25 
місто Львів
За заявою ОСОБА_1 , учасника ТзОВ «Грін Вейв Органік» (вх.№757/26 від 19.02.2026) 
про ухвалення додаткового рішення та стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/3295/25
за позовом: ОСОБА_1 , учасника ТзОВ «Грін Вейв Органік», м.Золочів Львівської області
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Вейв Органік», Львівської області
про визнання недійсним рішення позачергових загальних зборів

Суддя Олена ЩИГЕЛЬСЬКА 
без виклику представників сторін,

Суть спору:
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Вейв Органік» у якому просив визнати недійсним рішення позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Вейв Органік» код ЄДРПОУ 41846114 від 01 жовтня 2025 року, оформленого протоколом № 16 від 01.10.2025 року.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у даній справі позовні вимоги задоволено повністю; Визнано недійсним рішення позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “Грін Вейв Органік” код ЄДРПОУ 41846114 від 01 жовтня 2025 року, оформленого протоколом № 16 від 01.10.2025 року; стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю “Грін Вейв Органік” (80700, Львівська область, місто Золочів, вулиця Львівська, будинок 54, ідентифікаційний код 51846114) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 3028,00 грн  судового збору.
19.02.2026 до суду надійшла заява позивача (вх.№757/26) про ухвалення додаткового рішення та стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/3295/25, яким стягнути з відповідача на користь позивача 50000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (надіслана до суду, згідно відмітки на конверті - 31.01.2026). 
Ухвалою від 20.02.2026 суд прийняв до розгляду ОСОБА_1 , учасника ТзОВ «Грін Вейв Органік» (вх.№757/26 від 19.02.2026) про ухвалення додаткового рішення та стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/3295/25. Постановлено розгляд заяви проводити без повідомлення учасників справи.
Сторонам ухвалу суду про прийняття до розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення доставлено в електронні кабінети у підсистемі «Електронний суд» 20.02.2026.
Стаття 244 Господарського процесуального кодексу України (ч. 3) передбачає, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Аргументи позивача.
Позивач у поданій заяві від 30.01.2026 (вх.№757/26 від 19.02.2026) просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Грін Вейв Органік на користь ОСОБА_1 50000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем на підтвердження понесених витрат долучено: договір про надання правової (правничої) допомоги № 02/10-25 від 02.10.2025; акт приймання-передачі наданих послуг від 28.01.2026; детальний опис робіт/послуг; по договору №02/10-25 від 02.10.2025 про надання правової допомоги; рахунок №01 від 07.10.2025 на суму 35000,00 грн №02 від 28.01.2026 на суму 15000,00 грн; рахунок №02 розписка про отримання гонорару на загальну суму від 28.01.2026.
Аргументи відповідача.
У запереченні на заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу просить в задоволенні заяви відмовити повністю.
Вважає, що заявлена сума є завищеною, необґрунтованою, не відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності, а також співмірності зі складністю справи. 
В обгрунтування заперечень вважає, що даний спір є типовим корпоративним спором про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ; спір не має виняткової правової складності, не потребує спеціальних знань, експертиз чи дослідження великого обсягу доказів; справа має невеликий обсяг матеріалів; було проведено невелику кількість судових засідань.
На переконання відповідача, детальний опис робіт, доданий позивачем, є шаблонним і загальним: перелік дій («вивчення обставин та наявних матеріалів справи», «аналіз та опрацювання спеціалізованого законодавства», «підготовка позовної заяви», «збір доказів», «участь у засіданнях» тощо) не містить конкретизації часу на кожну дію, не обґрунтовує, чому саме така вартість.
Крім того відповідач стверджує, що заявлена сума 50 000 гривень є надмірною для фінансового стану Відповідача. ТОВ «ГРІН ВЕЙВ ОРГАНІК» перебуває в інвестиційній фазі розвитку, має тимчасову збитковість та обмежені обігові кошти. Стягнення 50 000 гривень становить надмірний фінансовий тягар, непропорційний характеру результатам спору, і суперечить принципу розумності та пропорційності витрат.
ОЦІНКА СУДУ.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За приписами статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (частина 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Судом встановлено, що між Адвокатом Салабаєм Романом Івановичем та ОСОБА_1 02.10.2025 року укладено договір про надання правової допомоги №02/10-25.
Відповідно до умов Договору №02/10-25 від 02.10.2025 року визначено суму гонорару, а саме клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість правової допомоги адвоката (гонорар), в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень. 00 коп.) грн. шляхом готівкового або безготівкового розрахунку за надання правничої допомоги (пункт 3.1. Договору), 
Розмір винагороди вказаний у п. 3.1 даного Договору, оплачується у розмірі 70% авансу у 3 денний строк з моменту підписання Договору, решту 3095 гонорару після проголошення рішення суду першої інстанції (пункт 3.2. Договору), 
Порядок підтвердження факту оплати гонорару, якщо оплата проводилась у готівковій формі, а саме отримання винагороди, передбаченої п. 3.1 вказаного Договору, Адвокат складає розписку, яку скріплює власним підписом та печаткою (за наявності), якщо розрахунок проводитиметься у готівковій формі (пункт 3.3 Договору), 
Підтвердження факту отримання гонорару та надання послуг шляхом укладення акту приймання-передачі послуг (пункт 3.5. Договору) та деталізація робіт і послуг за Договором відбувається через детальний опис робіт/послуг наданий адвокатом (пункт 3.6. Договору).
Згідно акту приймання передачі наданих послуг від 28.01.2026 адвокат Салабай Р.І. надав наступні послуги: вивчення(актуалізація) обставин та наявних матеріалів справи, створення правової стратегії та інших документів; Правовий висновок по справі; правова експертиза та правовий висновок, створення правової стратегії; аналіз та опрацювання спеціалізованого законодавства; надання усних консультацій; моніторинг та опрацювання судової практики в яких стороною по справі є ТОВ «ГРІН ВЕЙВ ОРГАНІК», Реєстру боржників, ЄДРПОУ, ЄДРСР; складання позовної заяви, заяв по суті, вимог, застережень, відповідей, адвокатських запитів; підготовка позовної заяви, заяв по суті, додаткових матеріалів для звернення до суду, підготовка додатків до даних заяв для усіх учасників справи; зустрічі з клієнтом та погодження правової позиції, роз`яснення перспектив судового розгляду, оцінка можливих ризиків, отримання додаткової інформації щодо реалізації ним корпоративних прав; виїзд та участь у судових засіданнях суду першої інстанції; робота з державними реєстрами (реєстр боржників, ЄДРПОУ); моніторинг спеціалізованої судової практики Верховного Суду щодо захисту корпоративних прав.
Загальна вартість послуг та робіт щодо надання правової допомоги становить 50 000 грн. Сторони одна до одної претензій не мають.
У детальному описі робіт/послуг зазначено , що вартість робіт визначалась у розмірі з розрахунку однієї години роботи адвоката 1,500 грн./год. Вартість одного виїзду та участі в судовому засіданні визначалась у розмірі з розрахунку одного судового засідання адвоката 2000 грн./засідання.
На підставі рахунку №01 від 02.10.2025 та №02 від 28.01.2026 позивачем сплачено гонорар в сумі 50000 грн, що підтверджується розпискою про отримання гонорару від 28.01.2026.
Доказом повноважень адвоката на представництво інтересів позивача у справі є ордер на надання правничої (правової) допомоги ВС №1410125 від 24.10.2025 р., виданий адвокатом Салабаєм Р.І. (свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №001816, виданого Радою адвокатів Львівської області на підставі рішення 0118 від 06 грудня 2019 року) для надання Позивачу на підставі Договору правової допомоги у Господарському суді Львівської області.
За змістом п. 1 ч. 3 ст. 123 та ст. 126 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.
Відповідно до ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Статтею 58 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Слід зазначити, що юридична особа самостійно вирішує питання про вибір свого представника у господарському суді. Держава гарантує такій особі відшкодування судових витрат на юридичні послуги, що надаються лише адвокатом. Витрати юридичної особи на надані їй у господарському судочинстві послуги адвоката відшкодовуються в порядку, встановленому процесуальним законом.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд повідомляє наступне.
Представник відповідача вважає, що розмір витрат на професійну правничу (правову) допомогу, що заявлений позивачем у розмірі 50000,00 грн є завищеним, адже, враховуючи предмет спору, складність цієї справи та незначний обсяг матеріалів, кількість підготовлених адвокатом процесуальних документів є необґрунтованим.
З аналізу наведених норм частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, а також статті 129 цього Кодексу вбачається, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес до справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується власним розсудом, який повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказами і доводам, що наводяться сторонами у справі, тобто суд не може діяти на корить будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам господарського судочинства.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»(заява №19336/04).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Така ж правова позиція випливає з інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18 та у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 року у справі №922/2666/21.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено щодо конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У той же час, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 ч. 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 року зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При цьому, у постанові від 05.10.2021 року у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 року У справі №910/429/21 та від 11.11.2022 року У справі №909/50/22.
Відтак, суд приймає до уваги, що відповідач скористався такою можливістю та виклав у запереченнях на заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу.
Отже, суд зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених (або тих, які будуть понесені) ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює вказані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону у справі.
Таким чином, заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, на думку суду, є доведеним, однак з урахуванням критеріїв, розумності, співмірності та інтересів обох сторін суд дійшов висновку не покладати на відповідача частину таких витрат у розмірі 25 000,00 грн.
Зазначене є підставою для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з іншої сторони. Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18 та справі №909/50/22.
Згідно із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.01.2023 у справі №910/7032/17, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно, пунктом другим частини п`ятої статті 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
З огляду на наведене вище, суд приходить до переконання про те, що заяву представника позивача про стягнення з відповідача на свою користь судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу у справі №914/3295/25 у розмірі 50000,00 грн слід задовольнити частково та покласти на відповідача витрати у розмірі 25000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 233-241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 , учасника ТзОВ «Грін Вейв Органік» (вх.№757/26 від 19.02.2026) про ухвалення додаткового рішення та стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі №914/3295/25 – задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Грін Вейв Органік” (80700, Львівська область, місто Золочів, вулиця Львівська, будинок 54, ідентифікаційний код 51846114) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. У задоволенні решти вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання додатковим судовим рішенням законної сили в порядку ст. 327 ГПК України.
Додаткове рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Суддя Щигельська О.І.