Справа № 139/788/25 
Провадження № 2/139/490/25

РІШЕННЯ 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

21 квітня 2026 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої – судді Тучинської Н.В.
з участю:
представника позивача адвоката Яворського С.С.,
відповідача ОСОБА_1 ,  
секретаря судових засідань Хонькович Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини, 
у с т а н о в и в:
Сторони з 08 лютого 2025 року до 06 січня 2026 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 21 лютого 2025 року позивач визнав своє батьківство відносно доньки відповідача – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його було записано батьком дитини в її актовому записі про народження, а також змінено прізвище та по батькові дитини відповідно до прізвища та імені ОСОБА_2 .
У зв`язку з обставинами, що відповідач запевнила ОСОБА_2 , що вона народила доньку від їх стосунків; що запис про ОСОБА_2 як батька  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинено на підставі ст. 126 СК України; що ОСОБА_1 в момент зачаття дитини мала стосунки з іншим чоловіком; що ОСОБА_2 має сумніви у своєму батьківстві щодо дитини, - представник позивача адвокат Яворський Сергій Станіславович через підсистему «Електронний суд» (повноваження на а.с. 5) звернувся до суду 18 листопада 2025 року з цим позовом про виключення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді від 24 листопада 2025 року (а.с. 20) позовну заяву було залишено без руху, а позивачу було надано строк для усунення недоліків позовної заяви (подати повний витяг з актового запису про народження дитини) терміном у сім днів з дня отримання копії цієї ухвали.
27 листопада 2025 року відповідач подала до суду отриманий нею витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126 СК України (а.с. 22), а представник позивача адвокат Яворський С.С. цього ж числа через підсистему "Електронний суд" надіслав заяву про усунення недоліків позовної заяви та додав до неї фотокопію того ж витягу (а.с. 25).
Провадження у цій справі було відкрито на підставі ухвали судді Мурованокуриловецького районного суду від 27 листопада 2026 року (а.с. 26), постановлено про її розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче провадження. 
01 грудня 2025 року через канцелярію суду від відповідача надійшла заява (а.с. 30) про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без її участі.
У підготовчому засіданні 19 грудня 2025 року суд на місці постановив ухвалу (а.с. 37) про відмову у прийнятті визнання ОСОБА_1 позову, оскільки таке визнання суперечить закону і порушує права та інтереси інших осіб. Зокрема, судом було зазначено, що з урахуванням вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України у справах такої категорії на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Такі правові висновки неодноразово сформульовані Верховним Судом. У цій справі стороною позивача не було надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відсутності кровного споріднення між ним як особою, записаною батьком, і дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а разом з позовом до суду подано клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с. 13), яке підлягало вирішенню під час підготовчого провадження.
У тому ж засіданні було задоволено клопотання представника позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Зокрема, ухвалою від 19 грудня 2025 року (а.с. 39-40) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено фахівцям Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, а провадження у справі було зупинено до отримання експертного висновку.
05 березня 2026 року до суду надійшло повідомлення судового експерта Дениса Андрійовича Соколовського № СЕ-19/102-26/826-БД від 02.03.2026 (а.с. 62-63) про неможливість проведення судової експертизи через повторну неявку до експерта для відбору експериментальних зразків позивача, відповідача та дитини, щодо якої оспорюється батьківство.
Ухвалою від 06 березня 2026 року (а.с. 65) поновлено провадження зі стадії підготовчого провадження.
Ухвалою від 25 березня 2026 року (а.с. 74-75) оголошено перерву в підготовчому засіданні у зв`язку з витребуванням від Могилів-Подільського відділу ДРАЦС у Могилів-Подільському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України належним чином завіреної копії справи (заяви, розписки і т.п.) щодо заяви на підставі ст. 126 СК України ОСОБА_2 про визнання свого батьківства відносно малолітньої ОСОБА_5 (раніше – ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ці документи отримано судом 30 березня 2026 року (а.с. 78-82).
10 квітня 2026 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення її до розгляду по суті в судовому засіданні (а.с. 88).
Позивач у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи, в силу положень ст. 128 ЦПК України, повідомлений належним чином (а.с. 94-95).
З урахуванням обставини, що інтереси позивача в судовому засіданні представляє адвокат і його повноваження не обмежені (оредр № 1249587 на а.с. 24), що сторони запевняють суд про перебування позивача за кордоном, думки представника позивача та відповідача про можливість розгляду справи без участі позивача, судом постановлено ухвалу про розгляд справи без участі ОСОБА_2 . 
Представник позивача адвокат Яворський Сергій Станіславович позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовні заяві. Зокрема, в судовому засіданні наголошувалося, що відповідач в момент реєстрації себе батьком дитини був введений в оману відповідачем щодо свого батьківства відносно ОСОБА_5 (раніше – ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , а на відбір експериментальних зразків для експерта ОСОБА_2 не з`явився, оскільки перебуває за межами України, достеменно знав, що ОСОБА_1 з дитиною не приїдуть до експерта, але оплатив вартість послуги експерта.
Відповідач у справі ОСОБА_1 позов ОСОБА_2 визнала у повному обсязі. Суду відповідач пояснила, що у 2021 році вона одночасно мала стосунки з ОСОБА_2 та ще з одним чоловіком; на момент знайомства із ОСОБА_2 уже була вагітна; стосунки з ОСОБА_2 були нетривалими; після народження дочки в актовому записі про її народження запис про батька вчинила на підставі ст. 135 СК України; в кінці 2023 року – на початку 2024 року відновила стосунки з ОСОБА_2 , а 08 лютого 2025 року вони зареєстрували шлюб. Помітивши, що ОСОБА_2 та її дочка гарно контактують між собою, вона запевнила його, що ОСОБА_7 – його біологічна дочка. За таких обставин ОСОБА_2 виявив бажання бути записаним батьком її дочки та присвоїти дитині його прізвище і по батькові за його іменем. Надалі, без узгодження з нею, у вересні 2025 року ОСОБА_2 виїхав за межі України. Вона ініціювала процес про розірвання шлюбу, а також зізналася чоловікові, що ОСОБА_7 не його біологічна дочка. Вважає, що задоволенням цього позову буде відновлено справделивість.
Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши надані позивачем та витребувані судом докази в їх сукупності, з урахуванням норм чинного законодавства та вимог актів міжнародного права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_2 до задоволення не підлягають, виходячи з такого:
Відповідно до свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 11), а також наявного в ЄДРСР за № 132340574 рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року у справі № 139/690/25 (провадження № 2/139/411/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, сторони з 08 лютого 2025 року до 06 січня 2026 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками якої записано ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , про що 13 січня 2022 року Мурованокуриловецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) складено актовий запис № 6, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (копія на а.с. 9). 
Із пояснень відповідача у судовому засіданні слідує, що запис про батька дитини вчинено на підставі ст. 135 СК України за її вказівкою; що на момент народження дитини вона не перебувала у шлюбі.
Частиною 1 ст. 126 СК України встановлено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, і така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Як убачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00054988629 від 26 листопада 2025 року (а.с. 22) та отриманих із відділу ДРАЦС матеріалів справи (а.с. 78-82), 13 лютого 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Могилів-Подільського відділу ДРАЦС спільну заяву про визнання батьківства (а.с. 79), на підставі якої у відповідності до ст. 126 СК України до актового запису № 6 від 12 січня 2022 року було внесено зміни щодо батька дитини та її прізвища і по батькові: дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі внесених змін 21 лютого 2025 року було видано повторне свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_3 (зворот а.с. 9).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).
Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (ч. 1 ст. 18 СК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (ч. 1 ст. 121 СК України).
Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини 1 і 2 ст. 136 СК України).
В той же час, у ч. 5 ст. 136 СК України закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було - подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС.
Предметом спору у цій справі є батьківство ОСОБА_2 , який за його заявою на підставі ст. 126 СК України записаний батьком дитини відповідача ОСОБА_5 (раніше – ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У такій категорії справ важливим є правильне визначення розподілу обов`язків із доказування (позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19 зазначив, що зміст предмета доказування залежить від особливостей категорії справи; предмет доказування у справі про оспорювання батьківства визначається нормами матеріального права, а саме статтею 136 СК України. Предметом доказування у спорі про оспорювання батьківства, особою, яка записана батьком дитини (позивачем), є доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, а також необізнаність позивача в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у згаданій вище постанові від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19 зауважує, що сторона, яка оспорює батьківство, має надати всі необхідні докази, оскільки тягар доказування лежить саме на цій особі.
Отже, позивач (особа, яка оспорює батьківство) має надати докази, що він не є батьком дитини, а також, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є її батьком.
Суд враховує, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
У цій справі судом встановлено, що відповідачка не заперечує проти обставин позову в повному обсязі: і в тій частині, що позивач не є біологічним батьком народженої нею дитини дочки ОСОБА_7 , і в тій частині, що в момент реєстрації ОСОБА_2 батьком її дочки, вона ввела його в оману щодо його біологічного батьківства щодо дитини.
Однак, суд зазначає, що обставини, стверджувані однією стороною і визнані іншою, набувають характеру доказаних у разі, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Суд в ухвалі від 19 грудня 2025 року (а.с. 37) виклав свій висновок щодо сумніву у добросовісності позиції відповідача, зверненої на визнання позову.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст. 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 13 липня 2022 у справі № 676/1200/20).
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність
Так, передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною (позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 676/1200/20).
Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. 
Одночасно з позовом про оспорювання батьківства до суду було подано клопотання представника позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи (а.с. 13). Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року (а.с. 39-40) це клопотання було задоволено, у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, виконання якої доручено фахівцям Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, а витрати по проведенню такої експертизи покладено на позивача.
Клопотання експерта від 15 січня 2026 року про забезпечення явки сторін та дитини для відбору експериментальних зразків на 05 лютого 2026 року (а.с. 46) доведено до відома позивача та відповідача належним чином (а.с. 48, 49, 50). Однак, як слідує із клопотання експерта від 06 лютого 2026 року (а.с. 53), сторони та дитина не з`явилися до експерта, хоча ОСОБА_2 оплатив послуги експерта у визначеній ним сумі (а.с. 46, 92), а тому їм призначено наступну дату для явки для відбору експериментальних зразків на 02 березня 2026 року. Ця дата також була доведена належним чином до сторін (а.с. 54, 59).
Однак, відповідно до повідомлення судового експерта Дениса Андрійовича Соколовського № СЕ-19/102-26/826-БД від 02.03.2026 (а.с. 62-63) про неможливість проведення судової експертизи, позивач, відповідач та дитина, щодо якої оспорюється батьківство, повторно не з`явилися до експерта для відбору експериментальних зразків (з`явився представник позивача адвокат Яворський С.С.).
Статтею 109 ЦПК України визначено наслідки ухилення від участі в експертизі. Так, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Від експертизи у цій справі ухилилися як позивач, так і відповідач. Таким чином, достатніх належних та допустимих доказів щодо відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком дитини, - позивачем ОСОБА_2 та дитиною – ОСОБА_4 матеріали справи не містять. За таких обставин суд вважає за правильне відмовити у визнанні факту відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною відповідача.
Лише у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд, відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України, може постановити рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Як зазначено вище, ч. 5 ст. 136 СК України установлено, що не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.
Предметом доказування у спорі про оспорювання батьківства, особою, яка записана батьком дитини (позивачем), є доведення, крім відсутності кровного споріднення з дитиною, також необізнаність позивача в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини.
Вважається, що під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
Водночас законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду 19 червня 2024 року в справі № 940/919/22, від 10 січня 2024 року в справі № 332/1618/22, від 29 січня 2025 року в справі № 216/3526/16-ц.
Отже, законодавець обмежив право особи, яка записана батьком дитини, на оспорювання свого батьківства, зокрема, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, або не могла про це не знати.
Тобто, суд під час розгляду справи по суті має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
У цій справі встановлено таке:
У позовній заяві не зазначено, а представнику позивача невідомо про обставини стосунків сторін та їх період і тривалість до народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 (раніше – ОСОБА_6 ).
Суду лише зі слів відповідача в судовому засіданні відомо, що на момент знайомства у 2021 році з ОСОБА_2 , вона вже була вагітна своєю дочкою. Коли подія знайомства з ОСОБА_2 настала, як довго тривали їх стосунки, відповідач суду не повідомила. 
Жодного іншого доказу, який би стверджував про існування між сторонами стосунків, наслідком яких могло стати народження дитини суду не надано.
За таких обставин суд вважає малоймовірним твердження представника позивача про те, що в момент реєстрації себе батьком дочки відповідача ОСОБА_2 не знав, що він не є біологічним батьком дитини.
Така позиція суду ґрунтується на такому:
Зі слів відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні, частково підтверджених представником позивача адвокатом Яворським С.С., позивач ОСОБА_2 до шлюбу із відповідачем перебував у двох зареєстрованих шлюбах, від першого шлюбу має двох синів (18 та 16 років), а також виховував дочку своєї другої дружини.
Будь-яких доказів цих обставин суду не надано. В той же час, судді можуть використовувати безпосередньо для здійснення правосуддя повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Наявним в ЄДРСР за № 53879178 судовим рішенням від 26 листопада 2015 року у справі № 139/951/15-ц доводиться, що з 02 листопада 2006 року до 08 грудня 2015 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_8 і має з нею двох спільних синів: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року у справі № 139/249/17, яке набрало законної сили 29 червня 2017 року (в ЄДРСР № 67443972), ОСОБА_8 зобов`язано сплачувати на користь ОСОБА_2 на утримання синів аліменти. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 139/378/17, яке набрало законної сили 15 березня 2018 року (в ЄДРСР № 72126470), місце проживання дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визначено з батьком ОСОБА_2 
06 листопада 2024 року Мурованокуриловецьким районним судом було ухвалено рішення у справі № 139/733/24 про розірвання між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 шлюбу, зареєстрованого 25 вересня 2018 року. Це рішення міститься в ЄДРСР за № 122848211 і набрало законної сили 07 грудня 2024 року. У цьому рішенні зафіксовано факт, що у ОСОБА_2 з ОСОБА_11 є неповнолітня дочка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивач з 02 листопада 2006 року до 08 грудня 2015 року перебував у шлюбі з ОСОБА_8 , з 25 вересня 2018 року до 07 грудня 2024 року – з ОСОБА_11 , з 08 лютого 2025 року до 06 січня 2026 року – з ОСОБА_1 . 
Також цими рішеннями і поданими з позовом доказами встановлено, що позивач має дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (у жовтні 2025 року досяг повноліття), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Аналізуючи періоди тривалості шлюбів позивача та дати народження дітей, і дочка ОСОБА_13 , і дочка ОСОБА_7 народилися, коли ОСОБА_2 перебував у попередньому шлюбі. 
Тобто, або позивач дозволяв собі стосунки поза шлюбом, або ж він усвідомлено зареєстрував себе батьком дочки відповідача, достеменно знаючи, що він не є її біологічним батьком.
Крім того, суд приймає до уваги, що твердження сторони позивача та відповідача в судовому засіданні не в повній мірі узгоджуються, або є суперечливими з іншими письмовими доказами.
Так, у спільній заяві сторін до органу ДРАЦС про визнання батьківства (копія на а.с. 79) та в іншій спільній заяві (а.с. 82) відповідач ОСОБА_1 підтверджувала, що ОСОБА_2 є батьком її дочки ОСОБА_7 ; у своїх письмових поясненнях до Могилів-Подільського відділу ДРАЦС (а.с. 81) – стверджувала, що вона «тримала образу» на біологічного батька дитини ОСОБА_2 , а тому відомості про батька зазначила на підставі ст. 135 СК України за своїми прізвищем та іменем. У судовому засіданні відповідач уже стверджує, що вона ввела в оману ОСОБА_2 , заявивши, що народила дитину саме від нього.
Представник позивача в судовому засіданні стверджував, що лише після реєстрації себе батьком дитини відповідача ОСОБА_2 «вирахував», що не може бути біологічним батьком дитини, оскільки вона зовсім не схожа на нього і народилася через 11 місяців після його стосунків з ОСОБА_1 . В той же час ОСОБА_1 в судовому засіданні заявила, що в момент знайомства вона вже була вагітна дочкою. 
Дуже сумнівним, з огляду на наявність у ОСОБА_2 трьох зареєстрованих шлюбів та трьох (до народження ОСОБА_7 ) дітей, видається суду твердження сторони позивача про те, що він під час реєстрації себе батьком дитини (проживаючи з цією дитиною та її матір`ю принаймні з початку 2024 року – рік) не зміг зрозуміти, що він не може бути її біологічним батьком (бо мав стосунки з нею за 11 місяців до народження дитини), а лише пізніше (до припинення подружніх стосунків залишилося пів року) він через колір очей та волосся дитини засумнівався у своєму батьківстві.
Також слід зазначити, що ОСОБА_2 підписав у Могилів-Подільському відділі ДРАЦС спільну з ОСОБА_1 заяву (а.с. 82), в якій ствердив про роз`яснення йому наслідків подання заяви на встановлення свого батьківства щодо дитини, біологічним батьком якої він не є, «про що в момент дачі згоди йому відомо».
За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, - допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
У частинах 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.
З огляду на все викладене вище, позивач суду не довів належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами ані відсутність кровного споріднення з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ані факт своєї необізнаності в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини. 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що судове провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується приватного життя чоловіка, гарантованого статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. У справах цієї категорії має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. Суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини, ретельно вивчати у справедливій процедурі чи визнання, а потім - оспорювання батьківства не суперечить інтересам дитини. Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
Верховний Суд в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 172/125/19 наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частини першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Отже, під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.
Частиною 1 ст. 52 Конституції України визначено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.
Відповідач у своїх поясненнях суду підтвердила, що до моменту народження дитини не жила разом з позивачем, що подружні стосунки вони відновили в кінці 2023 року – на початку 2024 року, а шлюб зареєстрували після усвідомлення сталості своїх почуттів; враховуючи тепле, батьківське відношення ОСОБА_2 до народженої нею дочки, одразу після реєстрації шлюбу сторони прийняли рішення про визнання ОСОБА_2 свого батьківства щодо ОСОБА_7 . Також ОСОБА_1 в суді ствердила, що подружні стосунки з ОСОБА_2 були припинені фактом його виїзду за межі України, який не обговорювався в сім`ї.
Встановлення батьківства щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбувалось за заявою ОСОБА_2 , з моменту відновлення стосунків із ОСОБА_1 позивач ставився до дитини, як до рідної, утримував та виховував дитину, а оспорювати своє батьківство став лише після виїзду за кордон. 
Водночас позивач чи його представник ані в позові, ані в суді не посилаються на наявність примусу чи насильства щодо визнання ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_5 (раніше – ОСОБА_6 ).
Твердження сторони позивача про введення ОСОБА_2 в оману щодо його батьківства, суд вважає неспроможним з огляду на недоведення такого факту хоча б якимись доказами, а також з огляду на досить солідний стаж позивача у батьківстві.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Узагальнюючи все вище викладене, суд прийшов до переконання, що ОСОБА_2 всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства не довів перед судом відсутність кровного споріднення із малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також, що на момент державної реєстрації себе батьком цієї дитини він не знав і не міг знати, що не є її батьком, а від так він не довів свої позовні вимоги, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а п. 2 ч. 2 цієї норми, - що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. 
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.
Керуючись: статтею 52 Конституції України, статтями 126, 136 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 264, 265, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису про народження дитини відмовити.
Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 . 

Повний текст судового рішення підписано 22 квітня 2026 року.

Суддя: ________________