Справа № 128/4724/25

РІШЕННЯ
Іменем України

21 квітня 2026 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі
судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Дусанюк Н.О., 
за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

УСТАНОВИВ:

24.11.2025  ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовує тим, що «04.11.2025 о 09 год 39 хв інспектором відділу поліції №3 (м. Вінниця) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області лейтенантом поліції Горбатюком Романом Валерійовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Зазначена постанова мотивована тим, що 04.11.2025 о 09 год 32 хв по вул. Соборній у с. Ксаверівка, Вінницького району Вінницької області водій керував транспортним засобом, будучи позбавленим права на таке керування. Дана постанова поліцейського підлягає скасування, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення з таких підстав. Відносно ОСОБА_1 працівником поліції винесена оскаржувана постанова за нібито керування транспортним засобом, будучи позбавленим права на таке керування, що не відповідає дійсності, оскільки він не керував транспортним засобом, фізично не міг цього робити, так як просто перебував у транспортному засобі, який було припарковано водієм ОСОБА_2 , та який в подальшому мав бути транспортованим водієм ОСОБА_3 . ОСОБА_1 позбавлений права керування транспортними засобами та не керував автомобілем, тому працівник поліції помилково дійшов висновку, що він є водієм даного транспортного засобу. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. ОСОБА_1 жодна із зазначених вище функцій не здійснювалася. Обставини, зазначені у постанові, є безпідставними та необґрунтованими, працівником поліції з`ясовані не були, оскільки ОСОБА_1 не керував автомобілем, а лише перебував у ньому, відтак, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження по справі про адміністративне правопорушення закриттю за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. ОСОБА_1 неодноразово зазначав працівникам поліції про те, що він не керував транспортним засобом, однак працівники поліції ігнорували цей факт та при винесенні оскаржуваної постанови не долучили відеозапис, з якого вбачався б факт керування транспортним засобом. ОСОБА_1 не було роз?яснено його права та не надано можливості скористатися правничою професійною правовою допомогою адвоката при розгляді справи, чим порушено його права. Так, єдиним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм ч. 4 ст. 126 КУпАП. Зазначена постанова є предметом спору між ОСОБА_1 та відповідачем та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин, вказаних в оскаржуваній постанові. Оскільки в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, зазначений в ч. 4 ст. 126 КУпАП, просить скасувати постанову інспектора відділу поліції №3 (м. Вінниця) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Горбатюка Романа Валерійовича в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 відносно ОСОБА_1 , а провадження у справі закрити за відсутністю події і склад адміністративного правопорушення. Враховуючи, що ОСОБА_1 отримав оскаржувану постанову 19.11.2025, що підтверджується конвертом із штрихкодовим ідентифікатором та інформацією з АТ «Укрпошта», просить поновити строк на оскарження даної постанови». 
29.01.2026 до Вінницького районного суду Вінницької області на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2026 передано вищевказану цивільну справу.
Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 02.02.2026 відкрив провадження у справі та призначив судове засідання. 
09.02.2026 представник Головного управління Національної поліції у Вінницькій області – Ільяшова В.В. подала відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що згідно з постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 12.02.2025 (справа №128/4287/24), ОСОБА_1 був визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн та позбавлено права керування транспортними засобами на строк один рік, тобто до 12.02.2026, а тому на момент складання постанови серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 документів на право керування транспортними засобами позивач пред`явити не міг. Просить залишити постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 – без задоволення. 
Судовий розгляд відкладався з поважних причин.
У судове засідання 21.04.2026 учасники справи не з`явились, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. 
Позивач ОСОБА_1 попередньо подав до суду заяву, у якій просить розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов, не заперечує щодо розгляду справи за відсутності відповідача.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Малик О.В. також попередньо подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача та ухвалити рішення про задоволення позову. 
У частині третій статті 194 КАС України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
Будь-які інші заяви чи клопотання учасники справи до суду не подавали.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 21.04.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Оглянувши матеріали справи № 128/4742/25, суд дійшов такого висновку.
Судом установлено, що 04.11.2025 інспектор відділу поліції №3 (м. Вінниця) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції Горбатюк Роман Валерійович виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №6080490, якою притягнув ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400,00 грн за те, що «04.11.2025 о 09 год 32 хв у с. Ксаверівка по вул. Соборна, Вінницького району Вінницької області водій ОСОБА_1 керував автомобілем Фольсваген Пасат д.н.з. НОМЕР_1 , будучи позбавлений права керування транспортними засобами, чим порушив п. 2.1.а ПДР – керування тз особою, позбавленою права керування тз», що підтверджується копією такої постанови. 
Також установлено, що Вінницький районний суд Вінницької області постановою від 12.02.2025 (справа № 128/4287/24) ОСОБА_1 визнав винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, що підтверджується копією такої постанови. 
Вінницький апеляційний суд постановою від 26.12.2025 (справа № 128/4287/24) задовольнив апеляційну скаргу захисника – адвоката Малика Олександра Володимировича, подану в інтересах ОСОБА_1 ; постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року скасував, а адміністративну справу № 128/4589/25 закрив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України. 
На спростування оскаржуваної постанови позивачем ОСОБА_1 у позові зазначено, що «він не керував транспортним засобом, фізично не міг цього робити, так як просто перебував у транспортному засобі, який було припарковано водієм та який в подальшому мав бути транспортованим водієм ОСОБА_3 . ОСОБА_1 неодноразово зазначав працівникам поліції про те, що він не керував транспортним засобом, однак працівники поліції ігнорували цей факт та при винесенні оскаржуваної постанови не долучили відеозапис, з якого вбачався б факт керування транспортним засобом. ОСОБА_1 не було роз?яснено його права та не надано можливості скористатися правничою професійною правовою допомогою адвоката при розгляді справи, чим порушено його права». 
У частині першій статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), – протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 15.02.2018 (справа № 800/499/17), строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін – учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.
Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Оскільки позивач стверджує, що отримав копію постанови… лише 19.11.2025, а звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом 24.11.2025, суд вважає наведені у позовній заяві причини пропуску строку звернення до суду поважними, у зв`язку з чим такий строк слід поновити.
У статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
У статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У частині другій статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У пункті 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України, відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух», регулюються Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.
Згідно зі ст. 31 Закону України «Про дорожній рух», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху ; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
У статті 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
У статті 280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події та складу адміністративного правопорушення і вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
У розумінні статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
У частині другій статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності посилань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Зі змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 убачається, що позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи позбавленим права керування транспортними засобами. 
Відповідно до п. 2.1 а ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
У частині четвертій статті 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП обов`язковою умовою, крім іншого, є наявність постанови суду, яка набрала законної сили, про позбавлення особи права на керування транспортними засобами.
Так, Вінницький районний суд Вінницької області постановою від 12.02.2025 (справа № 128/4287/24) ОСОБА_1 визнав винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Відповідно до статей 317, 317-1 КУпАП, особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права. Виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія. Постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції.
Згідно зі ст. 291 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим Кодексом, а у випадку такого оскарження – з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті.
Постанова Вінницького районного суду Вінницької області від 12.02.2025 (справа №128/4287/24) набрала законної сили 25.02.2025.
Отже, з 25.02.2025 ОСОБА_1 позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Враховуючи зазначене, на момент винесення оскаржуваної постанови – 04.11.2025 позивач ОСОБА_1 був позбавлений права керування транспортними засобами та не мав законних підстав керувати автомобілем.
Зазначені обставини сторона позивача не заперечує.
Водночас позивач ОСОБА_1 вказує про те, що він 04.11.2025 не керував транспортним засобом, про що неодноразово зазначав працівникам поліції, однак працівники поліції ігнорували цей факт та при винесенні оскаржуваної постанови не долучили відеозапис, з якого вбачався б факт керування 04.11.2025 транспортним засобом ОСОБА_1 .
Визначення терміну «керування транспортним засобом» наведене у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом – виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Крім того, у постанові від 20.02.2019 (справа №404/4467/16-а) Верховний Суд зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Таким чином, керування транспортним засобом – це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
Знаходження особи за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, оскільки саме перебування особи в автомобілі на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.
Установлено, що 04.11.2025, крім притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, працівниками поліції відносно останнього складено також протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Вінницький районний суд Вінницької області постановою від 12.02.2025 (справа № 128/4287/24) ОСОБА_1 визнав винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, що підтверджується копією такої постанови. 
Розглядаючи апеляційну скаргу захисника – адвоката Малика Олександра Володимировича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КпАП України, Вінницький апеляційний суд у постанові від 26.12.2025, досліджуючи обставини події, що сталася 04.11.2025 у с. Ксаверівка, вул. Соборна, Вінницького району Вінницької області за участі ОСОБА_1 , вказав, що «під час перегляду в апеляційному суді відеоматеріалів встановлено, що відеозапис розпочинається з моменту, як працівники поліції прямують до службового автомобіля, далі приблизно півтори хвилини рухаються і зупиняються біля припаркованого транспортного засобу Фольксваген Пасат. Поки працівники поліції перебували в русі, камера знімала в такому ракурсі, що дорогу попереду службового автомобіля видно не було. Відкривши двері авто, працівники поліції запитали водія, чому він тікав, на що він заперечив. Встановивши особу водія за посвідченням учасника бойових дій, працівники поліції пред`явили йому вимогу про проходження огляду на стан сп`яніння, на що він відмовився, так як не керував транспортним засобом. Водій послідовно стверджував, що транспортним засобом він не керував, а відтак саме працівники поліції мали з зібрати докази зворотнього. При цьому працівники поліції стверджували, що в них нібито є відеозапис події, і вони представлять його суду. Так само працівники поліції посилалися на свідків, які нібито бачили, як ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Проте в матеріалах справи відсутні відеозаписи чи будь-які об`єктивні дані, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом». 
Слід зазначити, що у матеріалах даної справи наявний ідентичний відеозапис з нагрудної камери працівника поліції, аналізуючи який Вінницький апеляційний суд дійшов висновку про те, що факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом не підтверджений.
Будь-яких інших відеозаписів та/або інших доказів, які б підтверджували факт керування 04.11.2025 ОСОБА_1 транспортним засобом, стороною відповідача у даній справі не надано. Тому доводи ОСОБА_1 про те, що він 04.11.2025 не керував транспортним засобом, не спростовані жодними доказами. 
Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено належними та допустимими доказами наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Оцінюючи докази у даній справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд враховує таке. 
Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення. 
Встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинно бути підтверджено належними та допустимими доказами.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» у цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням Правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Тобто дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
У справі «Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain» (скарга № 10590/83 від 06.12.1988) Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа «Daktaras v. Lithuania», скарга № 42095/98).
Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. 
Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Суд вважає, що оскаржувана постанова серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 20 400 грн прийнята не у способи, що передбачені Конституцією та законами України, тому підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю, так як у судовому засіданні повно і всебічно з`ясовано обставини справи, доказів правомірності винесеного рішення відповідачем не надано.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Керуючись статтями 2, 5, 6, 9, 72-78, 229, 241-246, 250, 255, 286, 293, 295 КАС України, суд –
УХВАЛИВ:

Поновити позивачу ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, – задовольнити.
Постанову серії ЕНА №6080490 від 04.11.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, винесену інспектором відділу поліції №3 (м. Вінниця) Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області лейтенантом поліції Горбатюком Романом Валерійовичем, – скасувати. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, – закрити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . 
Відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Театральна, 10.

СУДДЯ