Справа № 420/19543/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, в якому позивач просить суд: 
визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 08.05.2015 року. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначає, що 28.02.2008 року УМВС України в Херсонській області було прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Пізніше, на ім`я позивачки оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 04.03.2008 року Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області та паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 06.06.2008 року, орган, що видав - 6511. 
Згідно з листом про розгляд звернення позивачки від першого заступника Голови ДМС України Ірини Ковалевської № Л-2946-25/6.5/2749-25 від 04.04.2025 року, вказано, що 08.05.2015 року УДМС у Херсонській області, відповідно до вимог статті 21 ЗУ «Про громадянство України», прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 . 
Єдиною підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 відповідачем вказано рішення Апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011 року по справі № 22-650/2011р., яким скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України.
Водночас, на час подання позивачкою заявою про набуття громадянства України рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 року по справі №22-650/2011р., було чинним, жодних недоліків у поданих документах та недостовірних відомостей в них уповноваженим органом встановлено не було, а органи міграційної служби не надали доказів, які б свідчили про подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування останнім будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивачка не могла набути громадянство України та зазначили їх у оскарженому рішенні.
Представник позивачки також зазначає, що скасування рішення про набуття громадянства України, яке органом міграційної служби позивачці не надсилалось, має наслідком повну зміну способу життя родини позивачки, яка дуже тривалий час поживає на території теперішньої України.
Отже, на переконання представника позивачки вищевказане рішення УДМС України у Херсонській області про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 від 08.05.2015 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 23.06.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. 
До суду від представника відповідача - Управління Державної міграційної служби в Херсонській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити.
Представник відповідача у відзиві вказує, що рішення УДМС у Херсонській області від 08.05.2015 про скасування оформлення набуття громадянства України за територіальним походження відповідно до ст. 21 Закону прийнято на законних підставах з урахуванням рішення Апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011, яким встановлено факт відсутності постійного проживання на території України у певний період та відсутність доказів, які підтверджують факт постійного проживання позивача. 
Представник відповідача також звертає увагу, що докази відмови позивачки від попереднього громадянства Соціалістичної Республіки В`єтнам представником позивача не надано, водночас на теперішній час ОСОБА_1 , за умови наявності документально підтверджених підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, визначених ст. 4 Закону України «Про імміграцію», може звернутись до територіального органу/підрозділу ДМС України за місцем проживання із документами, які передбачені ст. 9 цього Закону, та в подальшому отримати дозвіл на імміграцію та документуватися посвідкою на постійне проживання в Україні на законних підставах. 
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2007 ОСОБА_1 звернулась до УМВС України в Херсонській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон). 
До заяви позивачка долучила: копії посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 , виданої 02.08.2007 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області; рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 у справі № 2о-212/07 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 25.06.1988 року; зобов`язання припинити іноземне громадянство від 20.12.2007. 
В графі 6 заяви про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням позивачкою зазначено місце проживання на території України: АДРЕСА_1 . 
28.02.2008 УМВС України в Херсонській області, відповідно до частини першої статті 8 Закону, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 у справі №2о-212/07 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 25.06.1988 року по даний час.
В подальшому, відповідно до матеріалів справи, на ім`я ОСОБА_1 видано довідку про реєстрацію особи громадянином України № 77/08.
На підставі вказаної довідки позивач документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , оформленим 04.03.2008 Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області. На підставі зазначеного паспорта громадянина України ОСОБА_1 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 06.06.2008, терміном дії до 06.06.2018, орган видачі 6511.
Згодом, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011 в справі №22-650/2011 за апеляційною скаргою прокурора Дніпровського району м. Херсона, діючого в інтересах держави, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України. 
Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що проживання заявниці на території СРСР та України носило тимчасовий характер, заявницею не надано доказів на підтвердження того, що вона на законних підставах постійно проживала на території України. 
Окрім того, 26.05.2011 ухвалою колегією суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відхилено касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишено рішення апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011 без змін.
Згідно з нормами п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України №2235-III, громадянами України є:
- усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України, т.б. станом на 24.08.1991, «постійно» проживали на території України;
- особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які, на момент набрання чинності Законом №2235-III, т.б. станом на 13.11.1991, «проживали в Україні» і «не були громадянами інших держав».
Особи, зазначені у п.1 ч.1 цієї статті, є «громадянами України» - з 24.08.1991, а зазначені у п. 2, - з 13.11.1991 (ч.2 ст.3 Закону №2235-III).
Встановлення ж юридичного факту «постійного» проживання на території України також є підставою для оформлення належності до громадянства України. При цьому, юридичне значення має лише тільки факт «постійного» проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або ж іншого її законного представника виключно саме «на момент проголошення незалежності України» (т.б. станом на 24.08.1991) або «набрання чинності» Законом України від 08.10.1991 №1636-XII «Про громадянство України» (т.б. станом на 13.11.1991).
Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст.293 ЦПК України та ст.3 Закону №2235-III і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991.
Так, відповідно до ст. 6 Закону, громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. 
Статею 8 Закону передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства (в редакції прийняття рішення). 
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України № 215 від 27.03.2001 року (далі Порядок). 
Пунктом 25 Порядку (в редакції чинної на момент прийняття рішення) визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а"-"в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду (що набрало законної сили), яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991.
Це підтверджується і пунктом 44 цього ж Порядку, яким, в свою чергу, чітко встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт «постійного проживання» чи «народження» особи станом на 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Таким чином, відповідно до згаданих вище положень Закону №2235-III і Порядку №215/2001, для набуття громадянства України «заявник» повинен, зокрема, подати документи, що беззаперечно підтверджують факт «народження» його на території України, або факт «постійного проживання» на ній, або «родинні відносини» з такою особою, або рішення суду.
Так, підставою набуття громадянства України позивачка (на той час громадянка В`єтнаму) у своїй заяві №77/08 вказала - факт її «постійного проживання» на території України до 24.08.1991, який, на той момент підтверджувався доданим до цієї заяви рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 у справі №2-о/212/07, яке на момент її звернення до відповідача набрало законної сили. 
Водночас, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.02.2011 в справі №22-650/2011 за апеляційною скаргою прокурора Дніпровського району м. Херсона, діючого в інтересах держави, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України. 
В даному ж випадку, рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що проживання позивачки на території СРСР та України носило тимчасовий характер, доказів на підтвердження того, що вона на законних підставах постійно проживала на території України станом на 16 липня 1990 року не надано. 
Отже, враховуючи вищевикладені обставини, факт постійного проживання на території України станом до 24.08.1991 ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження, а тому позивачкою на підтвердження своєї заяви фактично не було надано до міграційної служби будь-яких належних і беззаперечних доказів факту її «постійного проживання» на території України у спірний період.
В наведеному контексті, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що положення ч. 1 ст. 8 Закону розповсюджується на громадян колишнього СРСР, а також на іноземців та осіб без громадянства, які прибули з країн далекого зарубіжжя та в установленому порядку отримали дозвіл на постійне проживання на території України до 24 серпня 1991 року і були документовані посвідками на постійне проживання. Водночас, докази відмови позивачки від попереднього громадянства Соціалістичної Республіки В`єтнам представником позивача не надано.
Стосовно ж доводів представника позивачки про те, що органи міграційної служби не надали доказів, які б свідчили про подання позивачкою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування останньою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивачка не могла набути громадянство України, то такі судом до уваги не приймаються, оскільки в даному конкретному випадку має значення лише не встановлення судом факту «постійного проживання» позивачки на території України. 
Тобто, саме не встановлення судом вказаного вище факту «постійного проживання» позивачки на території України стало підставою для ухвалення відповідачем оспорюваного рішення та відповідно - для скасування попереднього рішення про набуття позивачкою громадянства України «за територіальним походженням», яке базувалося виключно на наявності рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 у справі № 2о-212/07 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України. 
Суд зазначає, що саме судове рішення, на підставі якого особа звернулася за набуттям громадянства, є юридичним фактом, що підтверджує наявність законної підстави для реалізації права, на громадянство.
Водночас, у разі скасування такого судового рішення, цей юридичний факт втрачає свою чинність і доказову силу, а отже, втрачається і правова підстава, яка слугувала єдиною основою для набуття громадянства України позивачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство) декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства
Таким чином, внаслідок скасування апеляційним судом рішення суду, на підставі якого позивачка звернулась із заявою про набуття громадянства, вона втратила єдину правову підставу для набуття громадянства України, а отже за наявності вказаного позивачка не може набути громадянство України.
Саме наведені обставини стали підставою для прийняття рішення (подання) від 08.05.2015 про скасування рішення УМВС України в Херсонській області від 28.02.2008 про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ст. 21 цього Закону.
Отже, підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем було скасування рішення суду, на підставі якого прийнято рішення про набуття позивачкою громадянства, а не встановлення факту надання позивачкою неправдивих відомостей або фальшивих документів чи приховування останньою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого вона не могла набути громадянство України. 
Окрім того, іншого рішення відповідач прийняти не міг, за відсутності інших підстав або доказів, які б свідчили про наявність у позивачки права на набуття громадянства України «за територіальним походженням».
Вказане свідчить, що доводи представника позивача не містять належних та документально підтверджених доказів та міркувань, які б беззаперечно спростовували вказані вище висновки органу міграційної служби (відповідача).
Як і не спростовує висновки прийнятого відповідачем на законних підставах рішення та не може бути підставою для його скасування зміна способу життя родини позивачки, в той же час, як слушно було зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву,  ОСОБА_1 , за умови наявності документально підтверджених підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну визначених ст. 4 Закону України «Про імміграцію», може звернутись до територіального органу/підрозділу ДМС України за місцем проживання із документами, які передбачені ст. 9 цього Закону, та в подальшому отримати дозвіл на імміграцію та документуватися посвідкою на постійне проживання в Україні на законних підставах.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.
Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П. Марин

.