Номер провадження: 22-ц/813/4046/26 
Справа № 947/31612/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Зачепіло Зоряну Ярославівну звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів, а саме просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 150 514,25 грн, відповідно до розрахунку заборгованості за сплати аліментів від 01.08.2025 року, за період з лютого 2019 року по 01.08.2025 року.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 17.09.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка зазначає, що 13.05.2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси вказаний вище шлюб було розірвано та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків ввід прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 19.02.2019 року до досягнення дитиною повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що позивачем ОСОБА_1 було отримано виконавчий лист від 09.04.2025 року по справі № 520/3527/19.
14.05.2025 року Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №78063909.
15.09.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, про що Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) було зроблено відповідний актовий запис № 1398. У зв`язку з даною обставиною прізвище позивачки було змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».
Позивачка вказує, що відповідач - ОСОБА_3 систематично не сплачував аліменти. За прострочення сплати аліментів виник борг у сумі 150 514,25 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.08.2025 року.
Загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – 1 563 534,33 грн, що підтверджується розрахунком пені за прострочення сплати аліментів.
Проте, враховуючи, що розмір пені перевищує розмір заборгованості, стягненню підлягає пеня у розмірі заборгованості, тобто у розмірі 150 514,25 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів – відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 09.04.2026 року на 09:30 год. учасники справи не з`явилися та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 09.04.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що вина відповідача у несплаті аліментів на користь позивача на утримання їх спільної дитини за період з лютого 2019 року по 01.08.2025 року відсутня,
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 17.09.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2019 року вказаний вище шлюб було розірвано та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків ввід прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 19.02.2019 року до досягнення дитиною повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 було отримано виконавчий лист лише 09.04.2025 року по справі №520/3527/19.
Позивачка вказує, що 14.05.2025 року Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №78063909, однак доказів на підтвердження цього не надала суду. З матеріалів справи не можливо встановити коли було відкрито виконавче провадження.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Київського ВВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) станом на 01.08.2025 року, за період з лютого 2019 року по липень 2025 року, за прострочення сплати аліментів у ОСОБА_3 виник борг у сумі 150 514,25 грн.
Відповідно розрахунку представника позивача, загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів – 1 563 534,33 грн за період з лютого 2019 року по липень 2025 рік.
Враховуючи, що розмір пені перевищує розмір заборгованості, позивач просить стягнути пеню у розмірі заборгованості, тобто у розмірі 150 514,25 грн.
Після ухвалення рішення Київським районним судом м. Одеси 13.05.2019 року, позивачка ОСОБА_9 отримала виконавчий лист у справі – 09.04.2025 року та пред`явила до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
При цьому, відповідачем ОСОБА_3 надані платіжні інструкції про перерахування ОСОБА_10 грошових коштів, з призначенням платежу «Аліменти», а саме за вересень 2019 року в розмірі 2 500,00 грн та 1 500,00 грн, за жовтень 2019 року в сумі 1 500,00 грн, листопад 2019 року в сумі 1 500,00 грн, за грудень 2019 року в сумі 1 000,00 грн, за січень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за лютий 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за березень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за квітень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за травень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за червень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за липень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за серпень 2020 року в розмірі 1 000,00 грн, за вересень 2020 року в розмірі 1 000,00 грн, жовтень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, листопад 2020 року в сумі 1 000,00 грн, грудень 2020 року – 1 200,00 грн, січень 2021 року – 1 200,00 грн, березень 2021 року – 1 200,00 грн, травень 2021 року – 1 200,00 грн, серпень 2021 року – 1 200,00 грн, вересень 2021 року – 1 200,00 грн, жовтень 2021 року – 1 200,00 грн, листопад 2021 року – 1 200,00 грн, грудень 2021 року – 1 200,00 грн, січень 2022 року – 1 200,00 грн, лютий 2022 року – 1 600,00 грн та 4 500,00 грн, травень 2022 року – 1 200,00 грн, травень 2025 року –2 500,00 грн, червень 2025 року – 3 500,00 грн, липень 2025 року – 3 500,00 грн, серпень 2025 року – 3 500,00 грн.
Колегія суддів виходить з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанцій встановлено і сторонами не заперечується, що відповідач будучи платником аліментів на користь позивача на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків ввід прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 19.02.2019 року до досягнення дитиною повноліття, ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.05.2019 року. Про негайне виконання рішення суду, в резолютивній частині рішення не зазначено.
Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 зазначено, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що під час обчислення загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Отже, стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.
Аналогічно вирішено питання в постанові Великої палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 572/1762/15-ц, проте помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за несплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення сплати аліментів.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Позивач стверджувала, що виконавче провадження щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів відкрито на підставі її заяви 14 травня 2025 року, що суд не вважав встановленим у зв`язку з ненаданням позивачем відповідного документального підтвердження.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно з відомостями з Єдиного реєстру виконавчих проваджень міністерства юстиції України вбачається, що 14.05.2025 року Київським ВДВС у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання № АСВП: 78063909, боржником в якому є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а стягувачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дана інформація є у відкритому доступі.
Оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини від 13.05.2019 року відкрито державним виконавцем за заявою стягувача ОСОБА_1 14.05.2025 року за виконавчим листом, який виданий Київським районним судом м. Одеси за її ж заявою 09.04.2025 року, відсутні підстави для стягнення пені за період з 19 лютого 2019 року (дата звернення до суду з позовом про стягнення аліментів) по 14.05.2025 року, з урахуванням того, що ОСОБА_3 після відкриття виконавчого провадження сплачував аліменти в тому розмірі, в якому зазначено виконавцем.
Щодо аліментів за минулі роки, то колегія суддів звертає увагу на таке.
У відповідності до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Як вбачається зі змісту рішення суду про стягнення аліментів, аліменти з відповідача стягнуті у частці від заробітку (доходу). Разом з тим, будь-які відомості про місце роботи відповідача у справі відсутні, а державний виконавець після відкриття провадження з примусового виконання рішення суду 14.05.2025 року про стягнення аліментів за заявою стягувача здійснив розрахунок заборгованості від 01.08.2025 року виходячи з із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Такий розрахунок стягувачем не оскаржений, внаслідок чого відсутні підстави вважати, що відповідач отримував дохід більший ніж середня заробітна плата працівника для даної місцевості.
Відповідачем ОСОБА_3 надані платіжні інструкції про перерахування ОСОБА_10 грошових коштів, з призначенням платежу «Аліменти», а саме за вересень 2019 року в розмірі 2 500,00 грн та 1 500,00 грн, за жовтень 2019 року в сумі 1 500,00 грн, листопад 2019 року в сумі 1 500,00 грн, за грудень 2019 року в сумі 1 000,00 грн, за січень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за лютий 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за березень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за квітень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за травень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за червень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за липень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, за серпень 2020 року в розмірі 1 000,00 грн, за вересень 2020 року в розмірі 1 000,00 грн, жовтень 2020 року в сумі 1 000,00 грн, листопад 2020 року в сумі 1 000,00 грн, грудень 2020 року – 1 200,00 грн, січень 2021 року – 1 200,00 грн, березень 2021 року – 1 200,00 грн, травень 2021 року – 1 200,00 грн, серпень 2021 року – 1 200,00 грн, вересень 2021 року – 1 200,00 грн, жовтень 2021 року – 1 200,00 грн, листопад 2021 року – 1 200,00 грн, грудень 2021 року – 1 200,00 грн, січень 2022 року – 1 200,00 грн, лютий 2022 року – 1 600,00 грн та 4 500,00 грн, травень 2022 року – 1 200,00 грн, травень 2025 року – 2 500,00 грн, червень 2025 року – 3 500,00 грн, липень 2025 року – 3 500,00 грн, серпень 2025 року – 3 500,00 грн.
Оскільки будь-які відомості про фактичний дохід (заробіток) платника аліментів, який би перевищував середню заробітну плату працівника для даної місцевості, з якої розрахована заборгованість по аліментам, матеріали справи не містять і державним виконавцем такі відомості не встановлені, колегія суддів доходить висновку, що платником аліментів за відсутності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення про стягнення аліментів та відсутності відповідного розрахунку державного виконавця про наявність заборгованості, здійснювались аліментні платежі виходячи з того фактичного розміру доходу, який вважав фактичним для себе сам платник аліментів. 
Однак, як вже зазначалося судом, відсутні відомості про те, що фактичний розмір доходу (заробітку) платника аліментів перевищував середній заробіток для даної місцевості протягом періоду з березня 2019 року до травня 2025 року, і що сплачуючи аліменти у частці зі зниженого фактичного доходу у порівнянні з середньою заробітною платою у цій місцевості боржник таким чином ухилявся від сплати аліментів у повному обсязі та допустив прострочення виконання зобов`язань зі сплати аліментів у належному розмірі й виникнення заборгованості з 19.02.2019 року до часу відкриття виконавчого провадження 14.04.2025 року з власної вини.
До того ж державним виконавцем не розраховувалась заборгованість зі сплати аліментів у зв`язку з тим, що стягувач не отримувала виконавчий лист і не зверталась за примусовим виконання рішення суду про стягнення аліментів.
Аналогічний висновок за схожих обставин наведений у постанові Верховного Суду від 25.02.2026 року у справі № 521/10992/23.
Одночасно слід звернути увагу, що стягувач аліментів не вживала заходів з отримання в суді виконавчого листа та подання його до примусового виконання протягом 6-ти років.
Оскільки відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів настає за наявності вини боржника, а така вина відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів не вбачається, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у позові про стягнення з відповідача на користь позивача пені по аліментам.
Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з остаточним висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова