П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/17112/25
Провадження № 22-ц/4815/464/26

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Панас О.В.
Ухвалу суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини)
о 10 год. 01 хв. 05 грудня 2025 року у м. Рівне
Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Маринич В.В. 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вигідна покупка";

представники сторін: 
позивача – адвокат Кхатер Фаді Еліас;
відповідача – ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 , його представника – адвоката Кхатера Фаді Еліаса та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Вигідна покупка" – адвоката Оніщенко Вероніки Вікторівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кхатера Фаді Еліаса на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вигідна покупка" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення,

в с т а н о в и в : 

У серпні 2025 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вигідна покупка" (далі – ТОВ "Вигідна покупка") про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що на підставі наказу ЛФ 000010176 від 29 листопада 2024 року його звільнено з роботи з посади продавця-консультанта структурного підрозділу 2736 А у АДРЕСА_1 , з 30 листопада 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України. 
Вважав, що наказ про звільнення з роботи є незаконним і тому підлягає до скасування.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Вигідна покупка" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та призначено справу до розгляду на 09 годину 00 хв. 03 листопада 2025 року.
27 листопада 2025 року ТОВ "Вигідна покупка" подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, адже рішенням Рівненського міського суду від 25 червня 2025 року, залишеним 26 листопада 2025 року без змін Рівненським апеляційним судом, відмовлено позивачу у задоволенні його вимог до ТОВ "Вигідна покупка" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
На думку відповідача, обидві справи мають той самий предмет спору, а їх обґрунтування зводиться до однакових аргументів. 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2025 року провадження у справі закрито.
Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонам, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
У поданій через свого представника – адвоката Кхатера Фаді Еліаса апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу незаконною і необґрунтованою, що полягало у порушенні норм процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить її скасувати, направивши справу для продовження розгляду судом першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про помилковість висновків суду щодо закриття провадження у справі, оскільки у справі №569/3902/25 та у цій справі вимоги позивача не є тотожними. 
Так, вимога про скасування наказу щодо звільнення з роботи та вимога про поновлення на роботі за своїми наслідками є різними. Вважає, що при скасуванні наказу можуть настати інші правові наслідки, зокрема можливість зміни підстави припинення трудових відносин, оформлення звільнення за іншою статтею Кодексу законів про працю України (наприклад, за власним бажанням), усунення негативних правових наслідків, пов`язаних з формулюванням причини звільнення). 
Отже, предмет позовів є різним, а тому відсутній один з обов`язкових елементів для застосування пункту 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме тотожності предмета спору. Тобто ототожнення судом різних способів захисту права призвело до фактичного обмеження права позивача на судовий захист, що суперечить ст.ст. 2,4, 5 ЦПК України і ст. 55 Конституції України.
Звертає увагу, що при вчиненні оскаржуваної процесуальної дії суд фактично здійснив повний розгляд спору по суті, а саме проаналізував правову природу трудових відносин сторін, оцінив наказ про звільнення від 29 листопада 2024 року, зробив висновок про законність звільнення позивача і визнав ідентичність підстав позову. При цьому у спірних правовідносинах закриття провадження у справі є процесуально неправильною формою реагування суду, адже позбавляє позивача права на розгляд заявлених вимог по суті, створює ситуацію правової невизначеності щодо можливості іншого способу захисту та суперечить природі ст. 255 ЦПК України, яка застосовується лише у разі безумовної і очевидної тотожності спорів.
Крім того, застосований судом підхід фактично означає, що будь-який індивідуальний акт роботодавця, який був предметом аналізу в одній справі, ніколи не може самостійно оскаржуватися у інший спосіб, що є неприпустимим обмеженням права на ефективний судовий захист. 
Вважає, що суд, закриваючи провадження у справі вже після набрання законної сили рішенням в іншій справі, фактично позбавив позивача процесуальної можливості реалізувати надані законом права, погіршивши його становище з огляду на часову послідовність ухвалення судових рішень, що не відповідає принципам правової визначеності, рівності сторін та доступу до правосуддя.
У поданому відзиві представник ТОВ "Вигідна покупка" – Доценко О.О., вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2025 року у справі №569/3902/25, що залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ "Вигідна покупка" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128493796#).
15 серпня 2025 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції свого рішення у справі №569/3902/25, в Рівненський міський суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ТОВ "Вигідна покупка" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2025 року, тобто після набрання законної сили рішення у справі №569/3902/25, закрито провадження у справі №569/17112/25 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Вигідна покупка" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що судовими рішеннями у справі №569/3902/25 встановлено, що предметом судового дослідження та оцінки був наказ ТОВ "Вигідна покупка" від 29 листопада 2024 року, який оспорюється у справі №569/17112/25.
Судом при вирішенні правовідносин у справі №569/3902/25 зроблено висновок, що укладений між сторонами трудовий договір має характер строкового і був укладений з дотриманням ч. 2 ст. 23 КЗпП України, а звільнення позивача за ч. 2 ст. 36 КЗпП України є таким, що відповідає вимогам закону.
При цьому підстави у позові про поновлення на роботі і у позові про скасування наказу є одними і тими ж самими. Наказ про звільнення самостійно не оскаржується, а пред`являючи позов про поновлення на роботі, фактично оскаржується законність такого звільнення, що відбулося на підставі наказу, тоді як суд у разі прийняття позитивного рішення сам скасовує наказ про звільнення.
Отже, суд переконався, що за своєю правовою природою вимога про поновлення на роботі та вимога про скасування наказу про звільнення з роботи є тотожними, маючи своїм наслідком у разі задоволення позову поновлення на роботі ОСОБА_1 . Тому, звернувшись в суд із позовом про скасування наказу про звільнення з роботи, ОСОБА_1 фактично вимагає поновлення його на роботі, адже скасування звільнення на підставі наказу юридично поновлює його трудові правовідносини із ТОВ "Вигідна покупка".
Проте з такими висновками погодитися не можна.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі №936/598/23 (провадження № 61-890св24) зазначено, що підстави для закриття провадження у справі передбачені статтею 255 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами".
Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі".
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір".
У постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) Великої Палати Верховного Суду вказала, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".
У постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права".
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень").
У постанові від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що "при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції".
Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що предмет спору у справі №569/3902/25 і у справі №569/17112/25 відрізняються, адже предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 
Тобто вимога ОСОБА_1 до ТОВ "Вигідна покупка" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка вже вирішена судом і рішення за якою набрало законної сили, і його ж вимога до відповідача про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу роботодавця щодо звільнення, провадження у справі за якою закрито, не є тотожними і відмінні між собою. 
Отже, відсутні правові підстави для закриття провадження у справі з міркувань, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Разом з тим апеляційний суд зауважує, що урішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні, ефективний засіб – це запобігання тому, що відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (Рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема – через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп\2004 у справі 31-33\2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, в т.ч. і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19); від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); від 04 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); від 15 вересня 2020 року справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).
У наведеному висновку закладено основний принцип: один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення. Умови для ефективного захисту права: - належний рівень правничої допомоги - чітке формулювання позовних вимог, задоволення яких призведе до реального поновлення порушеного права чи інтересу - можливість виконання ухваленого рішення.
Крім того, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також апеляційний суд вважає юридично доцільним перевірити суду першої інстанції і додержання строків для звернення позивача в суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. 
Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для скасування оскаржуваної ухвали згідно із пунктами 3, 4 ст. 379 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кхатера Фаді Еліаса задовольнити.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24 березня 2026 року.

Головуючий: С.В. Хилевич
Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук