Дата документу 18.03.2026 Справа № 335/7222/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/7222/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/192/26-4 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Полякова О.З.,
Онищенка Е.А
при секретарі: Смокотіній В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка полягає у не розгляді по суті клопотання стягувача від 03.12.2025, невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) по 37 зафіксованих фактах невиконання судового рішення боржником у період з 12.07.2025 по 02.12.2025.
 
В обґрунтування скарги зазначав, що на виконанні у Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 76759436 з примусового виконання виконавчого листа № 335/7222/21, виданого 18.11.2024 Орджонікідзевським (нова назва – Вознесенівським) районним судом міста Запоріжжя про встановлення порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , 2018 року народження. Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 10.07.2025 р. спосіб і порядок виконання рішення було змінено, визначено, що в указані дні та години спілкування здійснюється за допомогою телефонного та відеозв`язку (онлайн). 
Вважає, що боржник злісно та систематично ухиляється від виконання рішення суду, протягом періоду з 12.07.2025 року по 02.12.2025 року ним зафіксовано 37 випадків зриву встановлених судом побачень (відео спілкування). Боржник імітує виконання рішення, вмикаючи камеру, спрямовану на штору чи стіну, або ігнорує дзвінки / не відповідає, а також ігнорує вимогу виконавчого документу щодо обов`язкової участі психолога.
03.12.2025 року заявником було подано до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі заяву (клопотання) про притягнення боржника до відповідальності за невиконання судового рішення у порядку ст.ст. 64-1, 75 Закону України «Про виконавче провадження» у межах ВП № 76759436, в якому він детально описав всі 37 фактів систематичного зриву встановлених судом побачень.
Лист – відповідь від ДВС, який датований 15.12.2025 року, він отримав 16.12.2025 року електронною поштою, який, як вважає скаржник, не є належним процесуальним реагуванням на його скаргу, а навпаки - є документальним підтвердженням триваючої протиправної бездіяльності державного виконавця.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд: 
1.визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни (або іншої уповноваженої посадової особи у ВП № 76759436), яка полягає у наступному:
-не розгляді по суті клопотання стягувача від 03.12.2025 року;
-невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, не складанні актів та не накладенні штрафів) по 37 зафіксованим фактам невиконання судового рішення боржником у період з 12.07.2025 по 02.12.2025.
2.зобов`язати головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчу Катерину Ігорівну (або іншу уповноважену посадову особу у ВП № 76759436):
-розглянути клопотання стягувача від 03.12.2025 року по суті; 
- провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, викладеними у клопотанні від 03.12.2025, на підставі наданих стягувачем електронних доказів, надавши їм належну правову оцінку;
-за результатами перевірки скласти окремі акти про невиконання рішення суду за кожним із 37 епізодів та вирішити питання про ухвалення постанов про накладення на боржника штрафу за кожен випадок порушення окремо, відповідно до вимог ст.ст. 64-1, 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо подій, які мали місце у період з 12.07.2025 по 02.12.2025;
-вирішити питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду.
Також ОСОБА_1 було подано клопотання про поновлення строку на подання скарги (в порядку ст.ст. 127, 449 ЦПК України), скаржник просив суд: визнати причини пропуску строку на подання скарги на бездіяльність державного виконавця щодо епізодів невиконання рішення суду за період з 12.07.2025 по 02.12.2025 поважними; поновити ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк для подання скарги в порядку ст. 447 ЦПК України.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку для подання скарги залишено без задоволення. 
Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436 в частині вимог про оскарження бездіяльності державного виконавця, яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025, та похідних вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025, складення за ними окремих актів та вирішити питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду залишено без розгляду.
Іншої ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року прийнято скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № 76759436, яка полягає у не розгляді по суті клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року, та зобов`язання державного виконавця розглянути це клопотання. Скаргу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Не погоджуючись із ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року про залишення без задоволення клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання скарги та залишення без розгляду скарги на бездіяльність державного виконавця в частині вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати в частині: відмови у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку; залишення без розгляду скарги в частині вимог про невжиття заходів примусового виконання рішення та похідних вимог, та ухвалити нове судове рішення, яким визнати, що строк звернення зі скаргою на бездіяльність державного виконавця не пропущено (як такий, що обчислюється з моменту отримання відповіді виконавця), або (альтернативно) визнати причини пропуску строку поважними та поновити цей строк; направити справу в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково визначив предмет оскарження та неправильно встановив початок перебігу 10-денного строку (ст. 449 ЦПК України).
Зауважує, що предметом оскарження є процесуальна бездіяльність державного виконавця після отримання ним клопотання скаржника та доказів від 03.12.2025, а саме: невчинення перевірки та невирішення питання про застосування заходів примусового виконання (складання актів, винесення постанов тощо) за сукупністю наданих матеріалів. До моменту подання цих доказів виконавцю (03.12.2025) у нього не виникало обов`язку їх оцінювати, а у скаржника – права оскаржувати бездіяльність. 
Про те, що виконавець відмовляється реагувати на надані докази та фактично не вчинятиме передбачених законом дій, скаржник дізнався лише після отримання письмової відповіді/відмови (лист виконавця від 15.12.2025, який отримано 16.12.2025). Скаргу подано 22.12.2025, тобто у межах 10-денного строку. Отже, висновок суду першої інстанції про пропуск строку є наслідком неправильного визначення події, з якої починається перебіг строку у випадку оскарження саме бездіяльності.
Вважає, що суд першої інстанції допустив логічну помилку, розділивши єдиний предмет спору. Клопотання від 03.12.2025 року за своїм змістом є вимогою вчинити дії щодо примусового виконання рішення (накласти штрафи) за вказані 37 епізодів. Визнаючи, що скаржник вчасно звернувся з вимогою змусити виконавця розглянути це питання, суд нелогічно стверджує, що він пропустив строк на вимогу вирішити це питання по суті. Зобов`язання виконавця “розглянути клопотання” (за ухвалою про прийняття скарги) стає юридично беззмістовним, якщо суд одночасно відмовляється перевіряти бездіяльність щодо накладення штрафів, які є єдиним предметом цього клопотання. Неможливо поновити право на «отримання відповіді», відмовивши у захисті права на «отримання результату», заради якого ця відповідь запитується.
Оскаржувана бездіяльність має характер триваючого порушення, оскільки йдеться про системну відмову/ухилення виконавця від реагування на докази невиконання рішення та від застосування передбачених законом заходів примусового виконання у межах одного виконавчого провадження.
Суд не врахував, що скаржник добросовісно очікував на дії виконавця і не міг оскаржувати “припущення” про бездіяльність до моменту, коли вона стала очевидною та була підтверджена офіційною позицією виконавця (листом від 15.12.2025). 
Також суд не врахував найвищу соціальну значущість спору, що стосується прав дитини на спілкування з батьком.
Вважає, що залишення його скарги без розгляду в частині вимог через нібито пропуск строку суперечить підходу, який цей самий суд уже застосував у тотожній процесуальній ситуації, що порушує принцип правової визначеності та доступу до суду і свідчить про надмірний формалізм.
У грудні 2025 року ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний суд» доповнення до апеляційної скарги, зауважує, що предметом судового контролю в даному провадженні є процесуальна бездіяльність державного виконавця (невчинення передбачених законом виконавчих дій після надходження звернення/доказів). Відтак, при застосуванні ст. 449 ЦПК України початок перебігу строку не може ототожнюватися з датами порушень боржника, а має пов`язуватися з моментом, коли стягувач дізнався/повинен був дізнатися про позицію виконавця та фактичне невчинення ним дій.
Від представника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Осадчої К.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Вказує, що заявником оскаржувалася бездіяльність державного виконавця в частині невжиття заходів примусового виконання рішення суду за обставин, які, за твердженням самого заявника, мали місце у період з 12 липня 2025 року по 02 грудня 2025 року. При цьому, у поданих до суду матеріалах заявник зазначав конкретні дати відповідних подій, з настанням яких він знав або повинен був знати про можливе порушення своїх прав. Тобто, його право на звернення до суду виникло саме в ці дати (що випливає, зокрема, зі змісту його скарги, в якій він вказує, що зустрічі відбувались за його участі, однак за відсутності психолога, а державним виконавцем не було здійснено перевірку виконання рішення боржником, не складено відповідні акти за наслідками побачень з дитиною та не вжиті інші передбачені законом заходи). За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебіг встановленого законом строку на звернення зі скаргою на бездіяльність державного виконавця починався з моменту настання кожного відповідного факту, а не з дати подання узагальненого клопотання чи з моменту отримання відповіді державного виконавця. Отримання листа державного виконавця від 15 грудня 2025 року не створює нового порушення прав ОСОБА_1 , та не змінює моменту виникнення у нього права на судове оскарження. 
Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо триваючого характеру бездіяльності державного виконавця є необґрунтованими, оскільки оскаржувані обставини не свідчать про наявність єдиного безперервного правопорушення, а складаються з окремих самостійних епізодів, кожен з яких має власний момент виникнення та самостійний початок перебігу процесуального строку. Об`єднання таких епізодів не може бути підставою для усунення встановлених законом процесуальних строків. Посилання апелянта на очікування відповіді органу державної виконавчої служби не впливають на перебіг процесуального строку, оскільки подання звернень чи клопотань до органу ДВС саме по собі не зупиняє та не перериває строк на звернення до суду. 
Вказані апелянтом у клопотанні обставини, а саме необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій, не можуть вважатися поважними причинами пропуску вказаного строку, оскільки не свідчать про неможливість заявника звернутися зі скаргою у визначений п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України строк. 
Заявником не наведено обставин, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску строку у розумінні процесуального законодавства, а саме, об`єктивних, непереборних та незалежних від його волі перешкод для своєчасного звернення до суду. Посилання на соціальну значущість спору або на інші судові рішення у відмінних процесуальних ситуаціях не можуть бути підставою для поновлення строку у цій справі. 
Від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій скаржник зазначає, що він звернувся з вимогою зафіксувати порушення і накласти штраф за сукупністю епізодів. Виконавець розглянув цю вимогу і 12.12.2025 прийняв рішення відмовити у штрафі, замінивши його постановою про відкладення. Саме це рішення (відкладення замість штрафу), про яке він дізнався 15.12.2025, і є предметом його невдоволення. Виконавець у відзиві приховує факт винесення постанови від 12.12.2025, намагаючись підмінити предмет спору «старими датами». Оскільки він дізнався про зміст рішення (відмову штрафувати та відкладення дій) 15.12.2025, а скаргу подав 22.12.2025, встановлений законом 10 денний строк ним дотримано. Отже, виконавець приховав від суду факт прийняття нового рішення від 12.12.2025, щоб штучно створити підстави для застосування наслідків пропуску строку.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. 
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, представник відділу державної виконавчої служби – у відзиві, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
Так, згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Розділ VII ЦПК України регулює судовий контроль за виконанням судових рішень.
Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Вимоги щодо форми та змісту скарги на дії державного виконавця встановлені ст. 448 ЦПК України.
Так, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 448 ЦПК України скарга повинна містити дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Строки для звернення зі скаргою визначені ст. 449 ЦПК України.
За приписами ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. 
Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду (ч. 2 ст. 449 ЦПК України). 
Частиною 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, строки для подання скарги на рішення державного виконавця є процесуальними та можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за клопотанням особи, яка подає скаргу, яке подається одночасно зі скаргою.
Відповідно до ст. 122 ЦПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У ч.ч. 1, 2 ст. 126 ЦПК України містяться положення про те, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.
З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок по застосуванню ст. 449 ЦПК України та вказано, що «такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи».
У постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 914/2265/20 зазначено, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях ст. 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності.
У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14.08.2019 у справі № 910/7221/17, від 12.01.2021 у справі № 910/8794/17, від 12.10.2021 у справі № 918/333/13-г». 
Верховний Суд у постанові від 01.11.2023 у справі № 904/3734/20 вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений ч. 1 ст. 341 ГПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин. Адже під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Відсутність в оскаржуваних судових рішеннях достеменного встановлення істотних обставин щодо початку та закінчення перебігу процесуального строку для звернення із скаргою до суду, факту дотримання стягувачем цього строку, може свідчити про передчасність висновків судів прийняття до розгляду скарги та не можуть зумовити обов`язок суду щодо розгляду скарги по суті в порядку ст. 343 ГПК України, оскільки нормами ГПК України імперативно визначено, що пропущений процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлено за відповідних обставин судом виключно за клопотанням особи, що подає скаргу. Протилежні дії суду порушуватимуть права інших учасників спору (зокрема виконавця, дії якого оскаржуються) та загальні засади господарського судочинства, а саме його диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін.
Аналогічна позиція застосована 15.11.2023 Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 552/3735/20, провадження № 61-7756св23.
У постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 759/20392/18 зазначено, що, виходячи з системного аналізу ст. 123, 124, 126 ЦПК України із положеннями пункту «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Отже, передумовою для розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений ст. 449 ЦПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин.
Таким чином, перед тим як переходити до розгляду скарги на суті, суд повинен встановити чи дотримався скаржник встановленого законом 10 денного строку звернення до суду з цією скаргою.
Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Відповідно до приписів процесуального закону учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 12 ч. 2, 4, 43, 44 ч. 1, 49 ч. 1 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, скарга подана заявником до суду поштою 22.12.2025, що підтверджується даними АТ «Укрпошта» на конверті, в якому надійшла скарга до суду (а.с. 28). 
Бездіяльність державного виконавця за змістом скарги полягала у не розгляді по суті клопотання стягувача від 03.12.2025 про притягнення боржника до відповідальності за невиконання судового рішення, та невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованих фактів невиконання судового рішення боржником у період з 12.07.2025 по 02.12.2025. 
У скарзі заявник посилається на те, що листом від 15.12.2025 він отримав відповідь на своє клопотання від 03.12.2025, яку вважає неналежним процесуальним реагуванням на своє звернення.
До скарги заявником долучено клопотання про поновлення строку на подання скарги, яке мотивовано тим, що він не вважає процесуальний строк пропущеним, оскільки предметом оскарження є не окремі факти зриву побачень, а системна бездіяльність виконавця щодо розгляду його узагальненого клопотання від 03.12.2025. Про факт відмови виконавця реагувати на його клопотання та про протиправну позицію виконавця заявник дізнався 16.12.2025, отримавши електронною поштою формальну відповідь (лист) від 15.12.2025, а тому вважає, що строк оскарження має обчислюватися з 16.12.2025. 
Також у клопотанні заявник вказує, що у разі, якщо суд дійде висновку, що строк оскарження бездіяльності щодо епізодів, які мали місце у липні-листопаді 2025 року формально пропущений, просить поновити цей строк та врахувати такі поважні причини: необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вказані доводи заявника в частині дотримання заявником строку на оскарження бездіяльності державного виконавця у вигляді невжиття заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованих фактів невиконання судового рішення боржником у період з 12.07.2025 по 02.12.2025, та похідних від цієї вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду, є помилковими.
Як правильно встановлено судом, скарга ОСОБА_1 містить дві вимоги: перша вимога стосується неналежного розгляду його клопотання від 03.12.2025, а друга вимога – невжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025. Поновити свої порушені права заявник просить у скарзі шляхом зобов`язання державного виконавця розглянути клопотання від 03.12.2025 по суті, провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду.
Суд першої інстанції правильно виснував, що строк на оскарження дій державного виконавця з приводу розгляду клопотання заявника від 03.12.2025 не пропущено, оскільки відповідь на вказане клопотання заявник отримав 16.12.2025, а до суду зі скаргою звернувся 22.12.2025, тобто у межах 10-денного строку на оскарження, визначеного п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України. Разом із тим, доводи заявника щодо дотримання ним строку на оскарження бездіяльності в іншій частині скарги, яка стосується періоду бездіяльності державного виконавця, яка мала місце у чітко окреслені заявником часові проміжки – під час побачень з дитиною в режимі відеозв`язку з 12.07.2025 по 02.12.2025, під час яких державний виконавець, на думку заявника, не вжив заходів примусового виконання рішення суду, та похідних від них вимог про зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії, є необґрунтованими.
Так, суд вірно зазначив, що про факти не вжиття, на думку заявника, вищезазначених заходів примусового виконання рішення, які він просить зобов`язати вжити у скарзі, він дізнавався безпосередньо під час побачень з дитиною, що випливає, зокрема, зі змісту скарги, в якій ОСОБА_1 вказує, що зустрічі відбувались за його участі, однак за відсутності психолога, а державним виконавцем не було здійснено перевірку виконання рішення боржником, не складено відповідні акти за наслідками побачень з дитиною та не вжиті інші передбачені законом заходи. Скаржник, вважаючи бездіяльність виконавця триваючою, просить зобов`язати державного виконавця скласти акти та вжити інших заходів окремо за кожен випадок невиконання рішення боржником, тобто сам вказує про окремі випадки таких порушень, які мали місце під час кожного побачення з дитиною в режимі відеозв`язку у вказаний період.
Отже, як правильно виснував суд, враховуючи дату останнього побачення з дитиною 02.12.2025, строк на оскарження бездіяльності державного виконавця, визначений п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, має обчислюватися з 03.12.2025. Враховуючи дату подання скарги 22.12.2025 шляхом відправлення поштою, вказаний строк заявником пропущено.
Поважних причин пропуску такого строку заявник у клопотанні не зазначив. Вказані у клопотанні обставини, а саме, необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій, не можуть вважатися поважними причинами пропуску вказаного строку, оскільки не свідчать про неможливість заявника звернутися зі скаргою у визначений п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України строк з об`єктивно непереборних причин, які не залежали від його волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволили вчасно реалізувати право на судовий захист.
В контексті клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду зі скаргою, ним зазначаються обставини, за яких заявник самостійно для себе з`ясував, що бездіяльність виконавця, яка мала місце протягом побачень з дитиною у період 12.07.2025–02.12.2025, порушує його права як стягувача, адже встановив тривалість такої бездіяльності, її системність, очікування вчинення від виконавця певних дій тощо. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ці обставини не можуть розцінюватися судом як об`єктивно непереборні і такі, що не залежали від волевиявлення заявника та перешкоджали йому звернутися до суду з цією скаргою. 
Відтак, суд правильно виснував, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для звернення зі скаргою підлягало залишенню без задоволення, а скарга ОСОБА_1 в частині вимог про оскарження бездіяльності державного виконавця, яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду 12.07.2025-02.12.2025, та похідних вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду 12.07.2025–02.12.2025, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду, підлягає залишенню без розгляду.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана бездіяльність має характер триваючого порушення, а тому оскаржувана ухвала про залишення скарги без розгляду з мотивів пропуску процесуального строку подання скарги постановлена з порушенням норм процесуального права, зводяться до невірного тлумачення норм чинного процесуального законодавства.
Посилання у скарзі на соціальну значущість спору та на висновки суду першої інстанції в іншій справі в іншій процесуальній ситуації не можуть бути підставою для поновлення строку у цій справі.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: О.З. Поляков 

Е.А. Онищенко