Справа №760/7851/24 2/760/11019/26	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
за участю секретаря - Омельяненко С.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , якого діє законний представник ОСОБА_1 , треті особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Палюра Ганна Юріївна, орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та поновлення права власності, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив суд: (1) визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 31.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер 1850, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Палюрою Г.Ю. (далі - договір дарування); (2) скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Палюрої Г.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32131410 від 31.10.2016 13:15:43, щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 50,2 кв.м, житлова площа 31,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1070603680000; (3) поновити за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 50,2 кв.м, житлова площа 31,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1070603680000 (далі - квартира).
Позовні вимоги мотивував тим, що АТ «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк», ВАТ «Банк Універсальний». 
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 107-2008-2330. Відповідно до п.1.1 банк зобов`язувався надати ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 93 685 швейцарські франки.
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 107-2008-2330-Р. Відповідно до п.1.1 поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 107-2008-2330 від 09.07.2008, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як на існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. Відповідно до п.1.1. ОСОБА_3 передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак у зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором банк змушений був звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вказує, що 09.06.2015 заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору.
На виконання рішення суду щодо боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 20.11.2015 було видано виконавчі листи по справі № 759/6828/15-ц про стягнення заборгованості в розмірі 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору, які з метою примусового виконання було направлено до державної виконавчої служби: (1) виконавчий лист № 759/6828/15-ц, боржником за яким є ОСОБА_3 було направлено на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, яким 02.12.2015 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4; (2) виконавчий лист № 759/6828/15-ц, боржником за яким є ОСОБА_1 , було направлено на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, яким 16.12.2015 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.
У подальшому, 09.08.2016 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, постановлено скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.06.2015.
У зв`язку зі скасуванням рішення суду по справі № 759/6828/15-ц від 09.06.2015, державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, відносно боржника ОСОБА_3 , виконавчий лист повернуто до суду.
Також постановою державного виконавця Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві ГТУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 відносно боржника ОСОБА_1 .

За результатом перегляду рішення суду, 02.10.2017 заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору.
На підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва 17.01.2018 було видано виконавчі листи № 759/6828/15 стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Виконавчий лист стосовно ОСОБА_1 було передано на виконання до приватного виконавця Лановенко Л.О., якою 08.10.2020 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5.
Зазначав, що у ході виконавчого провадження, на підставі отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, було з`ясовано, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Інформаційної довідки № 362232800 від 17.01.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачу стала відомо, що 31.10.2016 ОСОБА_1 відчужено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору дарування (серія та номер 1850) від 31.10.2016 з ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палюрою Г.Ю.
Тому позивач стверджував, що відповідач-1 був обізнаний про наявність у нього невиконаного зобов`язання за кредитним договором, скористався моментом коли ухвалою суду від 09.08.2016 було скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц від 09.06.2015, справу передано до канцелярії суду для перерозподілу та подальшого розгляду справи, уклавши спірний договір дарування з відповідачем-2, вчинив дії, спрямовані на відчуження майна, з метою ухилитись від виконання майбутнього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування.
Вказував, що факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у родинних зв`язках підтверджується витягом № 00043166742 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_2 , відповідно до якого він є сином ОСОБА_1 .
Це свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича - сина, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
На переконання позивача, оспорюваний договір дарування має усі ознаки фраудаторного правочину, оскільки: (1) відчуження майна ОСОБА_1 відбулося після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; (2) відчуження майна відбулося на підставі безоплатного договору; (3) відчуження майна відбулося на користь близького родича; (4) відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні ОСОБА_2 з 03.09.2009 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто він не зареєстрований за адресою подарованого майна; (5) після відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед АТ «Універсал Банк».
Стверджував, що дії ОСОБА_1 з відчуження належної йому спірної квартири своєму сину за безоплатним договором дарування після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з нього коштів за кредитним договором, вказують на те, що спірний правочин вчинено ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати спірне майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.
Тому позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 03.04.2024 зазначену цивільну справу передано у провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А.
Ухвалою суду від 08.04.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Залучено до участі в справі як третю особу орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.
Витребувано від приватного нотаріуса КМНО Палюри Г.Ю. належним чином засвідчену копію договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31.10.2016, серія та номер 1850.
Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 08.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
14.05.2024 представником відповідача подано до суду відзив на позову заяву, в якому вона проти позовних вимог заперечувала.
Заперечення мотивовані тим, що відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Вказувала, що дійсно 31.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено спірний договір дарування квартири.
Разом з тим, вказаний договір не містить ознак фраудаторності або фіктивності, оскільки, укладаючи договір дарування квартири від 31.10.2016, ОСОБА_1 мав дійсний намір подарувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_2 , що є цілком логічним для забезпечення майбутніх інтересів останнього. Будь-яких інших мотивів сторони договору не мали.
Укладення вказаного договору мало наслідком настання тих правових наслідків, що обумовлені договором дарування, тобто безоплатний перехід права власності на квартиру до обдарованого. На підставі вказаного договору право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було перереєстроване на ОСОБА_2 .
Таким чином, відсутні підстави для висновку, що договір дарування квартири від 31.10.2016 був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без наміру настання правових наслідків.
Зазначала, що обґрунтовуючи позов АТ «Універсал Банк» посилалося на те, що ОСОБА_2 пов`язаний із ОСОБА_1 родинними відносинами та фактично квартира йому не передавалася, оскільки він у ній не проживає.
Разом з тим, навпаки, викликало сумніви у правомірності дій ОСОБА_1 , якби він подарував квартиру стороннім особам, а дарування квартири сину є логічним та жодним чином не свідчить про відсутність у нього намірів на досягнення правових наслідків за договором дарування. При цьому слід звернути увагу на те, що після повномасштабного вторгнення РФ, ОСОБА_1 на законних підставах як багатодітний батько разом із сім`єю виїхав тимчасово за кордон, тому, сам по собі факт непроживання на даний час у зазначеній квартирі жодним чином не свідчить про фіктивність такого договору.
Також визнання недійсними як фіктивних або фраудаторних договорів допускається лише у випадку доведенні наявності умислу сторін договору на укладення такого договору.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Водночас ОСОБА_1 не є боржником по кредитному договору № 107-2008-2330 від 09.07.2008, а виступив лише поручителем, що є відмінним від статусу боржника/позичальника.
У справі № 759/6828/15-ц був проведений саме заочний розгляд справи, тобто судові рішення ухвалювалися без фактичної участі і обізнаності ОСОБА_1 , тоді як в договорі поруки зазначено, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором був установлений сторонами кредитного договору до 01.07.2018.
При цьому в рамках вказаної справи АТ «Універсал Баню» не забезпечило вжиття судом будь-яких заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом установлення обмежень відчуження майна, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 були відсутні перешкоди у даруванні спірної квартири своєму сину.
Крім цього, договором поруки установлено виникнення зобов`язання у ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості поряд із позичальником після отримання відповідної вимоги як поручителю, яка має бути пред`явлена у порядку, установленому договором поруки, проте посилаючись на наявність заочних рішень, які були ухвалені без ОСОБА_1 , АТ «Універсал Банк» не надало доказів пред`явлення йому відповідної вимоги у порядку, визначеному договором.
Ці обставини вказують на безпідставність твердження АТ «Універсал Банк» про недобросовісність дій ОСОБА_1 .
Також на момент укладення оспорюваного договору дарування від 31.10.2016 були відсутні будь-які рішення, які б набрали законної сили та якими було б стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 107-2008-2330 від 09.07.2008.
Вказувала, що зобов`язання за кредитним договором були окремо забезпечено договором іпотеки від 09.07.2008, укладеним між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 .
Відповідно до цього договору іпотеки ОСОБА_3 передала в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 60,4 кв.м, вартість якої станом на момент його укладення становила 841 876,00 грн, що по факту майже вдвічі перевищувало вартість наданого кредиту - 441 922,54 грн.
Тобто, права АТ «Універсал Банк», що виникають з кредитного договору № 107-2008-2330 від 09.07.2008, зокрема, на стягнення заборгованості, яку він обраховує, були забезпечені у повному обсязі іпотекою іншої квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Тому позивач має можливість звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і у позасудовий спосіб, проте він цього не робить.
Також АТ «Універсал Банк» не надало будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість іпотечної квартири не задовольняє його вимоги або ж не покриває суму заборгованості.
Відтак, оскільки АТ «Універсал Банк» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на укладення оспорюваного договору дарування від 31.10.2016 на шкоду його прав як кредитора, ОСОБА_1 вважає недоведеними посилання АТ «Універсал Банк» на наявність у нього реальних ризиків незадоволення своїх вимог.
Тому ОСОБА_1 не був обмежений у даруванні належної йому квартири сину за договором від 31.10.2016, а сама по собі наявність заборгованості по кредитному договору, укладеному між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , та судових розглядів, які проводилися у заочному порядку, не позбавляло права ОСОБА_1 на здійснення операцій зі своїм майном, та, відповідно, з урахуванням належного майнового забезпечення зобов`язання по кредитному договору, не може слугувати достатньою підставою для визнання оспорюваного договору дарування від 31.10.2016 недійсним як фраудаторного.
20.05.2024 приватним нотаріусом КМНО Палюрою Г.Ю. надано до суду копію оспорюваного договору дарування квартири.
21.05.2024 та 22.05.2024 представником органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації було подано до суду пояснення на позовну заяву, в яких проти позовних вимог заперечував та просив під час ухвалення судового рішення врахувати інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 12.09.2024 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Відповіді на відзив позивачем не подано.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що АТ «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк», ВАТ «Банк Універсальний», оскільки: 27.08.2007 рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк Універсальний» було перейменовано у ВАТ «Універсал Банк»; 22.06.2009 рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Універсал Банк» було перейменовано в ПАТ «Універсал Банк»; 31.10.2018 рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк» було перейменовано в АТ «Універсал Банк», що статутом АТ «Універсал Банк»
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 107-2008-2330. Відповідно до п.1.1 банк зобов`язувався надати ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 93 685 швейцарські франки.
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 107-2008-2330-Р. Відповідно до п.1.1 поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 107-2008-2330 від 09.07.2008, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як на існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.
09.07.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки. Відповідно до п.1.1. ОСОБА_3 передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
09.06.2015 заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі№ 759/6828/15-ц позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору.
На виконання рішення суду щодо боржників ОСОБА_3 , ОСОБА_1 20.11.2015 було видано виконавчі листи по справі № 759/6828/15-ц про стягнення заборгованості в розмірі 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору, які з метою примусового виконання було направлено до державної виконавчої служби: (1) виконавчий лист № 759/6828/15-ц, боржником за яким є ОСОБА_3 було направлено на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, яким 02.12.2015 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4; (2) виконавчий лист № 759/6828/15-ц, боржником за яким є ОСОБА_1 , було направлено на примусове виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, яким 16.12.2015 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.
09.08.2016 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, постановлено скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.06.2015.
У зв`язку зі скасуванням рішення суду по справі № 759/6828/15-ц від 09.06.2015, державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, відносно боржника ОСОБА_3 , виконавчий лист повернуто до суду.
Також постановою державного виконавця Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві ГТУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 відносно боржника ОСОБА_1 
02.10.2017 заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/6828/15-ц позовну заяву ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 77 149,96 швейцарських франків та 3 654 грн судового збору.
На підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва 17.01.2018 було видано виконавчі листи № 759/6828/15 стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Виконавчий лист стосовно ОСОБА_1 було передано на виконання до приватного виконавця Лановенко Л.О., якою 08.10.2020 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5.
Згідно Інформаційної довідки № 362232800 від 17.01.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачу стала відомо, що 31.10.2016 ОСОБА_1 відчужено квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору дарування (серія та номер 1850) від 31.10.2016 з ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палюрою Г.Ю.
Так, 31.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палюрою Г.О. зареєстрований у реєстрі за № 1850.
У частинах 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1960 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, від 18.04.2022 в справі 520/1185/16-ц, від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10.07.2024 в справі № 201/3274/21, від 22.11.2023 в справі № 128/1878/20).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (ст. 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1, 2 ст. 228 ЦК України).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18, від 26.04.2023 в справі № 644/5819/20).
Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст. 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 в справі № 761/40240/21).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
У постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24) зазначено, що: «касаційний суд зауважує, що:
- цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;
- зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом; 
- недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником; 
- застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).
У позовній заяві позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, посилаючись саме на ст. 234 ЦК України.
Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру після звернення банку до суду із позовом, зокрема до нього, як до відповідача, та ухвалення судом заочного рішення, котре у той момент хоч і було скасоване за заявою іншого відповідача, проте справа у перебувала у провадженні суду.
Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не є боржником за кредитним договором не спростовує існування у нього зобов`язань перед АТ «Універсал Банк» як у поручителя.
Суд звертає увагу на солідарну відповідальність за кредитним договором поручителя разом із позичальником, тоді як сам по собі статус позичальника чи поручителя не має значення для кваліфікації правочину як фраудаторного у ситуації, коли кредитор уже пред`явив до суду позов про солідарне стягнення заборгованості із позичальника та поручителя, тобто задекларував свої наміри відшкодувати наявну заборгованість у тому числі за рахунок поручителя.
Також суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що заборгованість була стягнута на підставі заочного рішення без участі ОСОБА_1 , а строк кредитного договору був до 01.07.2028, позаяк це не виключає існування в останнього зобов`язань за договором поруки.
Крім того, відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02.10.2017 у справі № 759/6828/15-ц, яке набрало законної сили 12.10.2017, суд під час розгляду справи про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості, установив, що згідно із п.2.2 договору поруки, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором, кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. На вимоги позивача погасити заборгованість відповідачі належним чином не відреагували. До угоди про реструктуризацію боргу сторони не прийшли.
Тобто судовим рішенням установлено факт надсилання АТ «Універсал Банк» вимоги ОСОБА_1 , як поручителю, про необхідність погашення боргу.
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки ОСОБА_1 був стороною у справі № 759/6828/15-ц, тому ці обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, оскільки у ній бере участь та сама особа ( ОСОБА_1 ), щодо якої встановлено ці обставини.
Тому суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів пред`явлення вимоги про погашення боргу за кредитним договором до ОСОБА_1 .
Твердження представника відповідача про те, що станом на момент укладення спірного договору не було судових рішень про стягнення боргу, є необґрунтованими, оскільки це не свідчить про відсутність ознак фраудаторності правочину.
Окрім цього, оспорюваний договір укладений на підставі безвідплатного договору зі своїм сином (близькою особою).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні ОСОБА_2 з 03.09.2009 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто він не зареєстрований за адресою подарованого майна.
Тому суд відхиляє доводи представника відповідача щодо існування у сторін наміру подарувати квартири.
Окрім того, після відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед АТ «Універсал Банк».
Також суд відхиляє доводи про існування договору іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки така іпотека забезпечувала виконання зобов`язань ОСОБА_3 , водночас вчинення фраудаторного правочину спрямоване саме на уникнення виконання зобов`язання ОСОБА_1 .
У цьому випадку банк самостійно обрав один із можливих засобів забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та пред`явив вимогу про погашення боргу до поручителя.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо вимог банку про скасування реєстрації та поновлення права власності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Виходячи з положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вимоги позивача про скасування державної реєстрації та поновлення права власності є похідними від визнання недійсним договору дарування.
У такому випадку рішення суду про визнання договору дарування недійсним є таким рішенням щодо права власності, яке передбачено положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як підстава для державної реєстрації відповідного речового права, та поновлення права власності за ОСОБА_1 на спірну квартирі, тому вимоги банку про скасування державної реєстрації та поновлення права власності задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 141 ЦК України суд присуджує до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, тобто по 1 514,00 грн з кожного відповідача у зв`язку з задоволенням однієї позовної вимоги.
Враховуючи викладене та керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 22, 23, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 31.10.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер 1850, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палюрою Ганною Юріївною.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 1 514,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 1 514,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя   І.А. Усатова