Справа № 752/24405/25 
Провадження № 2/752/1750/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

17 лютого 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Хоменко В.С.
при секретарі Павлюх П.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна,-
ВСТАНОВИВ:
у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати автомобіль Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на автомобіль Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 103 000,00 грн, а також на відповідача покласти судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. 
Свої вимоги мотивував тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1996 року, який розірвано 06.05.2025 року.
Під час перебування в шлюбі сторонами придбано автомобіль Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого згідно із свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу є позивач.
ОСОБА_1 зауважує, що сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеного автомобіля, яким користується лише відповідач, і місцезнаходження спірного автомобіля йому невідоме.
При цьому, позивач вказує, що за станом здоров`я йому цей транспортний засіб більш необхідний, та відповідачу запропоновано компенсувати 50 % вартості автомобіля Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , однак її така пропозиція не влаштовує.
Розрахунок вартості автомобіля зроблено, виходячи із середньої вартості аналогічних транспортних засобів з огляду на більш високу ціну, через неможливість безпосередньо провести оцінку ринкової вартості автомобіля марки Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , адже відповідач переховує цей автомобіль і відмовляється надати його для проведення оцінки.
На підставі викладеного, позивач просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 09.10.2025 року відкрито провадження в указаній справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.
05.11.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву в якому ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що неодноразово пропонувала позивачу мирне врегулювання спору щодо поділу спільного майна, однак щоразу отримувала відмову; за усною домовленістю з ОСОБА_1 вона користується спірним автомобілем, який не на ходу та знаходиться в м. Чернігові; за своїм станом здоров`я вона також має право використовувати зазначений транспортний засіб, який їй життєво необхідний на даний час; вимога про стягнення з позивача компенсації є незаконною та не відповідає способам захисту порушеного права.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06.05.2025 року між сторонами розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , який зареєстровано в Палаці одружень м. Чернігова 31.08.1996 року, що вбачається з копії паспорта позивача серії НОМЕР_4 , виданого Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 29.12.1998 року.
Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 є власником автомобіля Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
Сторонами визнається та не заперечується, що вказаний транспортний засіб придбано під час їх перебування в зареєстрованому шлюбі.
За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Згідно з наявними в матеріалах справи скріншотами оголошень продажу автомобіля марки Skoda Roomster, 2008 року випуску, ціни продавцями вказані: 4 650,00 доларів США, 3 600,00 доларів США, та 5 200,00 доларів США.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу проведено МРТ лівого колінного суглоба.
З виписки-епікризу із медичної картки стаціонарного хворого № 7657, вбачається, що ОСОБА_2 21.07.2022 року госпіталізовано до хірургічного відділення з основним діагнозом - перелом ребер, а також відповідач 22.04.2024 року проходила обстеження.
Також судом з`ясовано, що 03.09.2025 року представник позивача зверталася до ОСОБА_2 з метою укласти договір про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 автомобіля Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , з виплатою відповідачу 105 000,00 грн компенсації 50 % вартості цього транспортного засобу.
Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року в справі № 210/4854/15-ц та від 03.06.2020 року в справі № 487/6195/16-ц.
Заявлені вимоги позивача, пов`язані зі стягненням саме з нього в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля, проте відповідна сума на депозитний рахунок суду позивачем не внесена.
За викладених обставин, заявлена вимога про визнання права власності на автомобіль в цілому за позивачем як за співвласником, який попередньо не вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки, не підлягає задоволенню.
Як наслідок, позивачем обрано неіснуючий спосіб захисту в частині стягнення із самого себе на користь відповідача грошової компенсації в розмірі 103 000,00 грн за частку в майні, адже в разі, якщо позивач у судовому порядку бажає припинити право на частку у спільному майні іншого співвласника (ст. 365 ЦК України), він попередньо вносить вартість цієї частки на депозитний рахунок суду, та у разі відмови у задоволенні позову, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду - суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, а у разі задоволення позову - про перерахування цих грошових коштів на користь відповідача, яким є інший співвласник, право на частку у спільному майні якого припиняється за рішенням суду.
Також суд не вбачає правових підстав для задоволення самої по собі вимоги позивача про визнання автомобіля марки Skoda Roomster, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 , адже обраний спосіб захисту в цій частині є неефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року в справі № 523/14489/15-ц), при цьому, спору між сторонами як колишнім подружжям щодо статусу цього майна (особиста чи спільна власність) немає.
Отже, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, що є підставою для відмови в задоволенні позову. 
Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 року в справі № 757/60277/18-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано: Договір про надання правової допомоги № 17-10/25 від 27.10.2025 року, укладений ОСОБА_2 та АБ «Мірошниченко та партнери», рахунок - фактуру № СФ-0000087 від 03.11.2025 року на суму 17 000,00 грн за надання правничої допомоги за Договором № 17-10/25 від 27.10.2025 року, платіжну квитанцію (підтвердження переказу коштів) з банку Ощадбанк від 03.11.2025 року через мобільний банкінг з карткового рахунку клієнта на суму 17 000,00 грн на рахунок отримувача - АБ «Мірошниченко та партнери», калькуляцію виконаних робіт АБ «Мірошниченко та партнери», з розрахунку ціни 1 години роботи адвоката - 3 000,00 грн, відповідно до якої надання консультації тривалістю 20 хвилин - 1 000,00 грн, складення проекту відзиву тривалістю 5 годин - 15 000,00 грн і складення проекту заяви про долучення доказів до матеріалів справи тривалістю 20 хвилин - 1 000,00 грн, в всього 5 годин 40 хвилин на суму 17 000,00 грн.
Тобто, факт надання правничої допомоги підтверджується належними та допустимими доказами.
Від сторони позивача клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу до суду не надходило.
Разом із тим, на думку суду, розмір витрат на правничу допомогу, визначений представником відповідача в загальному розмірі 17 000,00 грн із розрахунку 3 000,00 грн за 1 годину роботи, та із затратою всього 5 годин 40 хвилин, не є співмірним із складністю цієї справи, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, в зв`язку із чим, оцінюючи витрати відповідача із урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витрати адвокат, враховуючи обґрунтованість та пропорційність розміру судових витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції за рахунок позивача в сумі 10 000,00 грн.
Зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням необхідної витрати часу на підготовку процесуальних документів. 
Таким чином, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь до ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 82, 89, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю та поділ майна - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок).
Відомості про учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко