Справа № 149/2945/25
Провадження № 22-ц/801/370/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Справа № 149/2945/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Робак М. В. від 03 грудня 2025 року (дата складення повного тексту рішення у справі відсутня),

встановив:

У вересні 2025 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі – АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 152 412 грн 15 к. заборгованості за заявою-договором про надання споживчого кредиту № 4197937-020 від 13 серпня 2024 року, яка складається з: 
- 90 721 грн 22 к. заборгованості за тілом кредиту; 
- 09 грн 73 к. заборгованості за процентами; 
- 61 681 грн 20 к. заборгованості за комісією.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 13 серпня 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та  ОСОБА_1 укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту № 4197937-020, за умовами якої кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 104 900 грн 00 к., строком користування 12 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом – 0,01 % річних, комісії за обслуговування кредиту – 4,9 % щомісячно, а позичальник зобов`язався повертати кредит щомісячно у строки відповідно до графіку платежів.
ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2025 року виникла заборгованість у розмірі 152 412 грн 15 к., яка складається з: 90 721 грн 22 к. заборгованості за тілом кредиту; 09 грн 73 к. заборгованості за процентами; 61 681 грн 20 к. заборгованості за комісією.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за заявою-договором про надання споживчого кредиту № 4197937-020 від 13 серпня 2024 року у розмірі 95 630 грн 95 к., з яких: 90 721 грн 22 к. – заборгованість за тілом кредиту; 09 грн 73 к. – заборгованість за процентами та 4 900 грн 00 к. – комісія за надання кредиту, а також 1 520 грн 00 к. у відшкодування сплаченого судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, не виконавши зобов`язання з повернення коштів та сплати процентів. Суд першої інстанції визнав доведеними вимоги щодо стягнення тіла кредиту, процентів та одноразової комісії за надання коштів.
Водночас у стягненні щомісячної комісії за обслуговування кредиту суд першої інстанції відмовив, тому що в договорі не визначено перелік послуг за цю плату, а надання інформації про стан заборгованості за законом має бути безоплатним. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, суд встановив нікчемність умов договору щодо оплати щомісячної комісії та задовольнив позов частково.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове – про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні комісії є незаконним та необґрунтованим, тому що позичальник був належним чином ознайомлений з усіма умовами кредитування, включаючи сукупну вартість кредиту та графік платежів, що підтверджується його підписом у заяві-договорі, а отже він добровільного погодився на оплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, яка є правомірною супутньою послугою банку згідно з чинним законодавством.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом встановлено, що 13 серпня 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та  ОСОБА_1 укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту № 4197937-020, за умовами якої кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 104 900 грн 00 к. (підпункт 1.2.2. договору), строком користування 12 місяців (підпункт 1.2.6. договору), зі сплатою процентів за користування кредитом – 0,01 % річних (підпункт 1.2.9. договору), комісії за обслуговування кредиту – 4,9 % щомісячно (підпункт 1.4. договору), а позичальник зобов`язався повертати кредит щомісячно у строки відповідно до графіку платежів, що містяться у додатку № 1 до цієї заяви-договору, що є її невід`ємною частиною (пункт 2.5 договору).
В цей же день сторони підписали графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит № 4197937-020 від 13 серпня 2024 року. 
13 серпня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору перераховано 104 900 грн 00 к.
Відповідно до наданого АТ «ТАСКОМБАНК» розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 02 вересня 2025 року становить 152 412 грн 15 к., з яких: 90 721 грн 22 к. заборгованість за тілом кредиту; 09 грн 73 к. заборгованість за процентами; 61 681 грн 20 к. заборгованість за комісією.
Оскільки рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Відмовляючи у стягненні щомісячної комісії за обслуговування кредиту суд першої інстанції виходив із того, що договором не визначено перелік послуг, за які встановлено цю плату, а надання інформації про стан заборгованості за законом має бути безоплатним. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, суд встановив нікчемність умов договору щодо оплати щомісячної комісії.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що суд обґрунтовано зменшив розмір заборгованості за кредитним договором на суму комісії.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частинами першою – другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Матеріалами справи підтверджено, що 13 серпня 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та  ОСОБА_1 укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту № 4197937-020, за умовами якої кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 104 900 грн 00 к., строком користування 12 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом – 0,01 % річних, комісії за обслуговування кредиту – 4,9 % щомісячно, а позичальник зобов`язався повертати кредит щомісячно у строки відповідно до графіку платежів.
Частиною першою статті 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Статтею 628 ЦК України установлено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Звертаючись до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості АТ «ТАСКОМБАНК» просило стягнути, крім тіла кредиту, комісію за обслуговування кредитом в розмірі 61 681 грн 20 к. та заборгованість за процентами – 09 грн 73 к.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку / рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Отже тлумачення норм Закону України «Про споживче кредитування» вказує на те, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Разом з тим в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 більше ніж один раз на місяць з моменту укладення кредитного договору звертався до банку з вимогою про надання інформації щодо стану кредиту, зокрема про поточний розмір заборгованості, або інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, а також іншу інформацію.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що в укладеному між сторонами кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та / або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. 
Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється у разі реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. 
Отже, враховуючи принципи справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит у цьому випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства (такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц).
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення кредитного договору від 13 серпня 2024 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за обслуговування кредиту в розмірі 4,90 % суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а тому відсутні підстави для стягнення такої з відповідача. 
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.).
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий 

Т. М. Шемета