КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6977/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Київ
Справа № 758/6959/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», яка подана представником Романенком Михайлом Едуардовичем, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Ковбасюк О.О.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

У червні 2024 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з неї на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2020 року № 1984794 в загальному розмірі 34600,00 грн., що складається з тіла кредиту в розмірі 12000,00 грн., нарахованих відсотків у розмірі 21400,00 грн., нарахованої комісійної винагороди в розмірі 1200,00 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 11 березня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1984794 у формі електронного документа з використанням електронного підпису на суму 12000,00 грн, які були перераховані на її картковий рахунок.
09 жовтня 2020 року між первісним кредитором та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги № 03/10, відповідно до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 11 березня 2020 року № 1984794.
Відповідач не виконував умови взятого на себе зобов`язання, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 34600,00 грн, із яких: 12000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 21400,00 грн. - заборгованість за відсотками; 1200,00 грн - заборгованість за комісійними винагородами.
Вказував, що з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу досудову вимогу про сплату заборгованості, однак вона не виконана.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене без дотримання норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам.
Вказує на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про недоведеність відступлення права вимоги за кредитним договором від 11 березня 2020 року №1984794, оскільки не взяв до уваги наявні у справі докази, що підтверджували існування цієї обставини, а саме: копію договору факторингу від 09 жовтня 2020 року №03/10 з додатками, платіжні інструкції згідно з договором факторингу від 09 жовтня 2020 року №03/10 і витяг з додатку до договору факторингу.
Зазначає, що висновок суду про неналежність як доказу витягу з додатку до договору факторингу є необґрунтованим, оскільки зазначений витяг є витягом з Реєстру боржників, який містить усі необхідні ідентифікуючі дані боржників (повне ім`я, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер і дату кредитного договору, розмір заборгованості за тілом, відсотками, комісією та пенею в сукупності). Вказаний витяг також містить дані про відступлення ТОВ «Мілоан» на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2020 року № 03/10.
Звертає увагу, що досудове врегулювання спору є необов`язковим, оскільки кожен має право на звернення до суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів.
Щодо висновку суду щодо неможливості встановлення суми заборгованості та її складових, суми погашеного позичальником кредиту та відсотків за кожен платіжний період, то апелянт зазначає, що сума боргу була документально підтверджена, становить 34600,00 грн., які за відомостями про щоденні нарахування за період з 11 березня 2020 року по 09 червня 2020 року складаються із заборгованості:
- за тілом кредиту в розмірі 12000,00 грн. (пункт 1.2. кредитного договору);
- за нарахованими відсотками в розмірі 21400,00 грн. (пункти 1.5.-1.6. кредитного договору);
- за комісійними винагородами в розмірі 1200,00 грн. (пункт 1.5. кредитного договору); за пенею в розмірі 0,00 грн.
Відповідач частково погашав заборгованість за кредитним договором, про що вносилися дані до відомостей про щоденні нарахування та погашення, які були враховані при визначенні загального розміру заборгованості.
Зауважує, що кредитний договір № 1984794 був укладений 11 березня 2020 року, після чого на підставі платіжного доручення № 16434396 відповідачу було перераховано кредитні кошти в розмірі 12000,00 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що свідчить про взяття відповідачем зобов`язань за кредитним договором.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ТОВ «Мілоан» і відповідачем дійсно було укладено кредитний договір, проте факт переходу права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до позивача не доведено. Крім цього, у справі відсутні докази направлення наявної у матеріалах справи копії досудової вимоги відповідачу.
Проте з висновками суду першої інстанції колегія суддів частково не погоджується, оскільки вони не повністю відповідають фактичним обставинам і нормам матеріального права.
Щодо виникнення між ТОВ «Мілоан» і відповідачем кредитних правовідносин, то судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 березня 2020 року між ТОВ «Мілоан», як позикодавцем, і ОСОБА_1 , як позичальником, укладено кредитний договір № 1984794 (індивідуальна частина), за умовами якого позикодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, встановлений пунктом 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній в пункті 1.2. договору, а позичальник зобов`язалася повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту і відсотки за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4. договору термін, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах і протягом строків,/терміну, що визначені договором (пункт 1.1. кредитного договору).
З кредитного договору вбачається, що сума кредиту складала 12000,00 грн. (пункт 1.2. кредитного договору), строк надання кредиту - 30 днів, тобто з 11 березня 2020 року до 10 квітня 2020 року (пункти 1.3., 1.4. кредитного договору).
За змістом пункту 2.2.1. кредитного договору позичальник сплачує позикодавцю комісію за надання кредиту і відсотки за користування кредитом у розмірах, зазначених в пунктах 1.5.1.-1.5.2., 1.6. договору відповідно.
Згідно з пунктом 1.5.1. кредитного договору, комісія за надання кредиту складала 1200,00 грн., яка підлягала нарахуванню за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово
Відповідно до пункту 1.5.2. кредитного договору відсотки за користування кредитом складали 3600,00 грн., які підлягали нарахуванню за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
В пункті 1.6. кредитного договору сторони обумовили, що стандартна (базова) відсоткова ставка за користування кредитом складала 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування відсотків передбачені пунктом 2.2.3. цього договору.
Відповідно до пункту 2.2.3. кредитного договору відсотки нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена в пункті 1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеного пунктом 1.4. цього договору, якщо позичальник, всупереч умовам цього договору, продовжує користуватися кредитом, окрім випадків, коли визначена в пункті 1.5.2. відсоткова ставка є нижчою за стандартну (базову) ставку, визначену пунктом 1.6. договору. Якщо визначена пунктом 1.5.2. відсоткова ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання позичальником умов цього договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати всіх платежів, відсотки продовжують за ставкою, передбаченою пунктом 1.6. договору, протягом шістдесяти днів нараховуватися з дня, наступного за днем, визначеного пунктом 1.4. цього договору, після чого нарахування відсотків може бути зупинене або припинене Товариством в односторонньому порядку. При цьому, сторони погодили, що після зупинення Товариством в односторонньому порядку нарахування відсотків, Товариством вправі в будь-який момент, без погодження з позичальником, відновити нарахування таких відсотків до моменту повного виконання позичальником зобов`язань за договором або до моменту припинення нарахування відсотків за рішенням Товариства.
Відповідно до пункту 2.6. кредитного договору датою сплати заборгованості за кредитом/сплати за продовження строку кредитування вважається дата отримання Товариством грошових коштів/інформаційного повідомлення від платіжної системи, через яку було здійснено переказ коштів, про здійснення відповідного переказу з посиланням на номер кредитного договору/ідентифікаційний код особи позичальника, за умови, що в подальшому грошове відшкодування за такою операцією надійшло на рахунок Товариства.
В пункті 6.1. кредитного договору обумовлено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, який створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства.
Згідно з пунктом 6.2. кредитного договору, розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надається Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний номер позичальника, а позичальник - використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) маже бути відправлене позичальником Товариству через вебсайт або в SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277. Після укладення цей кредитний договір розміщується в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником Товариству.

Як вбачається з додатку № 1 до кредитного договору від 11 березня 2020 р. № 1984794 «Графік розрахунків», 10 квітня 2020 року ТОВ «Мілоан» передало відповідачу в користування грошові кошти в розмірі 12 000,00 грн. з одночасним нарахуванням комісії за надання кредиту в сумі 1200,00 грн.; розмір нарахованих відсотків складав 3600,00 грн. Таким чином, всього до сплати підлягало 16 800,00 грн. (а.с. 46).
11 березня 2020 року о 03:38:22 год. відповідач звернулася до ТОВ «Мілоан» з анкетою-заявою на кредит № 1984794, в якій просила надати їй кредит у розмірі 12000,00 грн., строком до тридцяти днів, тобто з 11 березня 2020 року по 10 квітня 2020 року (а.с. 79).
Зазначена анкета-заява містить відомості про процес її оформлення та розгляду, а саме: 11 березня 2020 року о 03:38:22 відбулося заповнення заяви; 11 березня 2020 року о 03:40:43 автоматична перевірка; 11 березня 2020 року о 03:40:48 додавання картки; 11 березня 2020 року о 03:42:32 автоматична перевірка; 11 березня 2020 року о 03:42:45 перевірка у БКІ; 11 березня 2020 року о 03:42:46 заповнення заяви; 11 березня 2020 року о 03:44:19 автоматична перевірка; 11 березня 2020 року о 03:45:12 перевірка у БКІ; 11 березня 2020 року о 03:45:50 скоринг; 11 березня 2020 року о 03:45:52 дата чекінг; 11 березня 2020 року о 03:56:46 верифікація за телефоном; 11 березня 2020 року о 03:58:51 підтвердження зміни умов; 11 березня 2020 року о 04:03:28 обробка; 11 березня 2020 року о 04:03:32 підписання договору; 11 березня 2020 року о 04:05:53 оброблено (а.с. 79-80).
За результатами розгляду заяви-анкети ухвалено рішення про задоволення запиту на видачу кредиту на таких умовах: кредит надаватиметься в розмірі 12000,00 грн. строком до тридцяти днів, комісія за надання кредиту складала 10% одноразово, ставка відсотків за кожен день користування - 1,00% (а.с. 80).
З відомостей про щоденні нарахування та погашення від 10 травня 2024 року вбачається, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором за період з 11 березня 2020 року по 09 червня 2020 року складає 34 600 грн., з яких 12 000 грн. - за тілом кредиту, 21 400 грн. - за відсотками, 1200,00 грн. - за комісією (а.с. 73-75). При цьому, 22 травня 2020 року відповідач сплатила прострочені відсотки за кредитом у розмірі 200,00 грн. (а.с. 74).
Згідно з копією платіжного доручення № 16434396, 11 березня 2020 року ТОВ «Мілоан» здійснило переказ відповідачу ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 12 000,00 грн. на кредитний рахунок № НОМЕР_2 .

За частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Частина перша статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Водночас, у частині першій статті 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначаються Законом України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції регулюються Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Отже, 11 березня 2020 року між первісним кредитором та відповідачем виникли кредитні правовідносини, в рамках яких ТОВ «Мілоан» зобов`язалося передати відповідачу у користування грошові кошти в розмірі 12000,00 грн. строком до тридцяти днів, а відповідач - повернути тіло кредиту й нараховані відсотки, а також сплатити комісію за надання кредиту.
В період з 11 березня 2020 року по 10 квітня 2020 року за користування кредитними коштами нараховувалися відсотки на умовах, визначених пунктом 1.5.2. кредитного договору, тобто за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день прострочення. Проте з 11 квітня 2020 року відсотки нараховувалися в розмірі і протягом строків, установлених пунктами 1.6., 2.2.3 кредитного договору, тобто 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, що було зумовлене порушенням відповідачем зобов`язання з повернення тіла кредиту, нарахованих відсотків та несплатою комісії за надання кредиту.
При цьому, відсотки в розмірі 2,5% підлягали нарахуванню протягом всього періоду фактичного користування відповідачем кредитними коштами, включаючи період часу, що настав після 10 квітня 2020 року (кінцева дата повернення кредиту). Граничною датою нарахування відсотків за визначеним пунктом 1.6. правилом сторони кредитного договору обумовили одну з таких подій: момент зупинення або момент припинення нарахування відсотків за рішенням Товариства, яке не потребувало погодження з відповідачем.
Таким чином, дійшовши висновку про виникнення між ТОВ «Мілоан» і відповідачем кредитних правовідносин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи у цій частині.
На доведення розміру заборгованості позивач надав розрахунок заборгованості, сформований Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» від 10 травня 2024 року, за кредитним договором № 1984794, укладеним з відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 73-75), який відповідачем не спростовано після ознайомлення з матеріалами справи на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, про що свідчить наявна у матеріалах справи відповідна розписка ОСОБА_1 (а.с. 94).
Як вбачається з деталізованого розрахунку заборгованості, заборгованість за тілом кредиту становить 12 000 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 21 400 грн. Позивачем наведено розрахунок відсотків за кожен день періоду, в який були нараховані відсотки, а саме: нарахування відсотків згідно з п. 1.5.2 договору за період з 12.03.2020 року по 10.04.2020 року ( 30 днів) у загальному розмірі 3600 грн.; нарахування відсотків згідно з п п.1.6, 2.2.3 договору за період з 11.04.2020 року по 09.06.2020 року ( 60 днів) у розмірі 18 000 грн. А також зазначено, що сума несплаченої комісії становить 1200 грн. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що із вимоги неможливо встановити формування заборгованості та її складові, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, не відповідає наявним у матеріалах справи доказам.

Стосовно факту переходу права вимоги від ТОВ «Мілоан» до позивача, то судом апеляційної інстанції встановлено, що 09 жовтня 2020 року між ТОВ «Мілоан», яке виступало зі сторони клієнта, та позивачем, який виступав зі сторони фактора, укладено договір факторингу № 03/10, за умовами якого клієнт зобов`язався відступити фактору права грошової вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор - їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1. договору факторингу).
Під «правом вимоги» сторони договору факторингу розуміли всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (пункт 1.3. договору факторингу).
Під «реєстром прав вимог» сторони договору факторингу передбачили перелік прав вимог до боржників, що відступається за цим договором (пункт 1.5. договору факторингу).
З копії витягу з додатку до договору факторингу №03/10 від 09 жовтня 2020 року вбачається, що ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 11 березня 2020 року № 1984794 на суму заборгованості 34600,00 грн., з яких розмір заборгованості за тілом кредиту складав 12000,00 грн., за відсотками - 21400,00 грн., зі сплати комісії - 1200,00 грн., за пенею - 0,00 грн. (а.с. 76).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Натомість, відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з недоведеності факту переходу права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до позивача, оскільки в якості доказу до позовної заяви позивачем додано реєстр прав вимог, що переходять новому кредитору за договором про відступлення прав вимоги, однак, який за своєю суттю є незаповненим бланком, оскільки відповідні графи та розділи у ньому не заповнені, такий реєстр не містить ні інформації щодо самого договору факторингу (номер договору, дата його укладення), ні інформації щодо кредитного договору, права за яким відступаються, ні щодо боржника, права вимоги до якого за ним передаються, ні щодо розміру заборгованості та суми фінансування. Аналогічними є і наявні в матеріалах справи акт повернення права вимоги (додаток №2 до договору факторингу №03/10 від 09.10.2020) та акт погодження мінімальної ціни (додаток №3 до договору факторингу №03/10 від 09.10.2020), відповідні графи яких також не заповнені.
Проте із зазначеним висновком місцевого суду колегія суддів не погоджується, оскільки форми реєстру прав вимог, акту повернення права вимоги та акту погодження мінімальної ціни затверджені сторонами договору факторингу як зразки, а не як документи, що можуть містити відомості щодо предмету доказування.
Натомість, факт передачі права грошової вимоги підтверджується вищезазначеним витягом з додатку до договору факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року (а.с. 76), надаючи оцінку якому суд вказав, що незрозуміло, до якого саме додатку.
Однак, Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статтей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист ( рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
За правилом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Беручи до уваги, що предметом цього спору є стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , а також те, що у витязі з додатку до договору факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року конкретно зазначено ідентифікуючі дані особи, право грошової вимоги до якої передається за договором факторингу, ідентифікуючі дані кредитного договору, розміру заборгованості, яка виникла на його підставі, у свою чергу, розмір якої узгоджується з умовами кредитування, на переконання колегія суддів, надаючи оцінку витягу з додатку до договору факторингу № 03/10 від 09 жовтня 2020 року, суд першої інстанції надмірно формально підійшов до оцінки зазначеного доказу, не врахував у взаємозв`язку з цим доказом інші матеріали справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність обставин, які були доведені, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

Крім цього, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи доказів направлення відповідачу досудової вимоги за вих. №3250303803-АВ від 27.09.2023 як підстави відмови в позові, оскільки наявність чи відсутність таких доказів в даному випадку не впливає на обґрунтованість позовних вимог, зважаючи на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Статтею 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.
Таким чином, зміст зазначених норм дає підстави вважати, що досудове врегулювання спору є обов`язковим у випадку, встановленому законом.
Разом з тим, в даному випадку досудове врегулювання спору не було обов`язковим, оскільки в умовах кредитного договору відповідне застереження відсутнє, а також відсутня норма права, яка би передбачала обов`язковість досудового врегулювання спору, що виник з кредитного договору, строк кредитування по якому завершився задовго до звернення позивача з цим позовом до суду.
Зважаючи на вищевикладене, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем направлення відповідачу досудової вимоги за вих. №3250303803-АВ від 27.09.2023 не відповідає нормам матеріального права, не впливає на суть вирішення питання про обґрунтованість позовних вимог, оскільки в даному випадку закон не вимагав від позивача обов`язкового врегулювання спору в досудовому порядку.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, водночас, суд першої інстанції помилково вважав недоведеними обставини, які знайшли своє підтвердження за наявними у матеріалах справи доказами, внаслідок чого неправильно вирішив цей спір по суті, ухвалив необґрунтоване рішення, яке слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення позову.

В апеляційній скарзі апелянт заявив клопотання про відшкодування судових витрат, понесених ним в судах першої та апеляційної інстанцій.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Разом з тим, відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Як зазначив Верховний Суд у додатковій постанові від 04 червня 2025 року у справі № 761/1310/21, «під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.
При цьому такі критерії, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката, до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).»

На підтвердження витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції позивачем надано:
- договір про надання правової допомоги № 42649746 від 01 квітня 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М.;
- додаткову угоду №003250303803 від 01 квітня 2024 року до договору про надання правової допомоги № 42649746 від 01 квітня 2024 року, за умовами якої адвокат Білецький Б.М. взяв на себе зобов`язання здійснити представництво та захист інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» у справі про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 ;
- акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 10 травня 2024 року, згідно з яким адвокат Білецький Б.М. надав позивачу наступні послуги: правовий аналіз спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», загальною вартістю 2250,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, вартістю 3000,00 грн.; формування додатків до позовної заяви, вартістю 750,00 грн., всього - 6000,00 грн.
- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості, згідно з яким адвокат надав позивачу наступні послуги: аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів, вартістю 750,00 грн.; правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», вартістю 2250,00 грн.; складання апеляційної скарги, в тому числі попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які апелянт поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, вартістю 3000,00 грн., всього - 6000,00 грн.
Однак заявлені стороною позивача окремими послугами витрати щодо аналізу чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналізу наявних кредитних та платіжних документів, вартістю 750,00 грн.; правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи фінанс», вартістю 2250,00 грн., а також формування додатків до позовної заяви, вартістю 750,00 грн., які були понесені позивачем на стадії судового провадження в суді першої інстанції та апеляційного провадження, не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовими) підготовкою та поданням позовної заяви та апеляційної скарги відповідно.
Таким чином, позивачем доведено витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 6000,00 грн., з яких 3000,00 грн. за складання позову і 3000,00 грн. за складання апеляційної скарги.
Незважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу позивача, суд апеляційної інстанції вважає частково необґрунтованими заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в загальному розмірі 12000,00 грн., понесені ним в судах першої та апеляційної інстанцій, тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, заявлений розмір підлягає зменшенню.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., надану в судах першої та апеляційної інстанцій.
Отже, загальна сума судових витрат, що відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 10 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, становить 6056,00 грн. судового збору за подання позову та апеляційної скарги, а також 6000,00 грн. за надання правової допомоги в судах першої та апеляційної інстанцій.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», яка подана представником Романенком Михайлом Едуардовичем, - задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2020 року №1984794 на загальну суму 34 600 грн., що складається з тіла кредиту в розмірі 12 000 грн., нарахованих відсотків - 21 400 грн., комісії в розмірі 1200 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати по сплаті судового збору в сумі 6056 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.