Справа № 128/2051/22
Провадження № 22-ц/801/675/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Справа № 128/2051/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О., 
з участю секретаря судового засідання Закерничної А. О., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пинзар Оксани Вікторівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В. в залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка та ОСОБА_4 з 01 січня 2016 року перебували у фактичних шлюбних відносинах до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не зареєстрували, оскільки ОСОБА_4 після розлучення з ОСОБА_5 мав душевні страждання та переживання, а також судові тяжби стосовно його будинку по АДРЕСА_1 . 
Після знайомства спершу вони мешкали у квартирі, яку винаймали по АДРЕСА_2 , а потім переїхали до будинку ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , де мешкали з березня 2016 року по квітень 2021 року. 
Позивачка до знайомства з ОСОБА_4 та періодично під час їх спільного проживання, з метою заробітку грошових коштів, в тому числі, для придбання та облаштування спільного житла, виїздила працювати до Італії, де мешкали і працювали її сестри, які при необхідності можуть підтвердити цю обставину. За час роботи за кордоном вона зібрала певні заощадження, які згодом використовувала для придбання квартири по АДРЕСА_3 та проведення в ній ремонтних робіт. 
У серпні 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з метою заробітку грошових коштів на облаштування спільного житла, виїхали в республіку Чехія.
У грудні 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 повернулись з Чехії до України у зв`язку із закінченням роботи та суттєвого погіршенням здоров`я ОСОБА_4 . У Чехії ОСОБА_4 мав раптовий приступ та оперативне втручання, внаслідок чого протягом декількох місяців втратив працездатність та перебував на реабілітації за місцем проживання. Увесь цей час ОСОБА_1 взяла на себе тягар по догляду за чоловіком, адже ОСОБА_4 значно втратив у вазі, йому було важко пересуватись без сторонньої допомоги, так як у нього був набряк нижніх кінцівок, він перебував на дієті та потребував стороннього догляду. 
Протягом 2021 року ОСОБА_4 хворів. З грудня 2021 року по 25.01.2022 року лікувався в Комунальному некомерційному підприємстві «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради». Періодично лікувався та перебував на дієті, так як мав важкий діагноз хвороби органів травлення. ОСОБА_1 піклувалась про нього, всіляко підтримувала його та допомагала йому здолати хворобу. 
У грудні 2021 року у ОСОБА_4 виявили онкологічну хворобу органів травлення (рак 4 стадії), він був госпіталізований з діагнозом: Са Антрального відділу шлунку G4pT4cN1heMI IV ст. IV кл. гр. Mts в очеревину. Канцероматоз очеревини. Декомпенсований стенозоз виходу зі шлунка. Асцит. Ендогенна інтоксикація. Його стан здоров`я поступово погіршувався і він потребував постійного стороннього догляду, лікування та дієтичного харчування. Турботи з його лікування, харчування та догляду за ним цілковито були забезпеченні ОСОБА_1 , яка постійно перебувала поряд з ним. 
3 23 грудня 2021 року по 25 січня 2022 року ОСОБА_4 знаходився на лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної Ради». 
У лютому 2022 року йому виконали оперативне втручання (операцію) з видалення пухлин, його здоров`я погіршилось і він не міг пересуватись без сторонньої допомоги. Так як ОСОБА_4 був непрацездатний через хворобу всі витрати на його лікування та утримання несла ОСОБА_1 . Систематично йому потрібні були консультації сімейного лікаря та вузьких спеціалістів, також проходження дороговартісних процедур з хіміотерапії, тому ОСОБА_1 допомагала чоловікові в організації лікування та у відвідуванні лікарів. Оплату консультацій вказаних спеціалістів, а також лікування частково здійснювала ОСОБА_1 . 
Внаслідок важкого перебігу хвороби та ускладнень пов`язаних з нею ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. 
Організацією прощання в Вінницькому обласному центрі ритуальних товарів і послуг «Реквієм», похованням в м. Христинівка Черкаської області, де проживає матір ОСОБА_4 похилого віку, займалась ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними доказами та можуть підтвердити свідки. 
Доводи про те, що позивачка дійсно з січня 2016 року по березень 2022 року проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, купували спільно квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , також можуть підтвердити, свідки.
Факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, має юридичне значення для позивача, адже від нього залежить виникнення її особистих і майнових прав, зокрема, права на нерухомість. Позивачка не має іншої можливості встановити даний факт. Чинним законодавством України не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів, адже юридичний факт проживання осіб однією сім`єю встановлюється в судовому порядку.
Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 30 січня 2020 року ОСОБА_4 уклав з Житлово-будівельним кооперативом «Хутори» договір №16/6/К про сплату пайових внесків у обслуговуючому кооперативі «Житлово-будівельний кооператив «Хутори», на підставі якого 29 жовтня 2020 року ОСОБА_4 по акту приймання-передачі отримав комору вартістю 40 500 грн, що стало підставою для оформлення на нього права власності і зазначено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2020 року.
ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з неподільністю в натурі спірної комори через її незначну площу існує потреба визнання за нею права спільної часткової власності на її частку, проте у разі досягнення домовленості зі спадкоємцями ОСОБА_4 сторони не позбавлені можливості укласти мирову угоду, за якою до ОСОБА_4 перейде право власності на спірну комору в цілому за умови компенсації відповідачу половини її вартості.
Окрім того з часу спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 бажали придбати власне житло, з метою чого 23 вересня 2020 року був проданий житловий будинок та земельна ділянка, належні ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до умов укладених договорів продаж вказаного житлового будинку був вчинений за 966 700 грн, а земельної ділянки – за 77 000 грн. 
Покупці будинку дозволили ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проживати в ньому до квітня 2021 року, оскільки вони вирішили спільно придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка в той час знаходилась на стадії будівництва і права на неї як члену кооперативу належали ОСОБА_6 . 
Так, 10 вересня 2019 року ОСОБА_6 і ОК «ЖБК «Хутори» уклали договір про сплату пайових внесків у обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Хутори» № 68/6, відповідно до якого у подальшому ОСОБА_6 як учаснику ОК «ЖБК «Хутори», був переданий об`єкт нерухомості, розташований за адресою АДРЕСА_3 (під`їзд 36), а саме квартира, під`їзд 6, поверх 9, загальна площа 58,3 кв. м, номер 72.
Сукупна вартість квартири складала 687 940 грн, проте була продана за еквівалент 32 000 доларів США.
23 вересня 2020 року ОК «ЖБК «Хутори» уклав із матір`ю померлого ОСОБА_4 – відповідачкою ОСОБА_2 , від імені якої діяв представник ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір про заміну сторони в договорі про сплату пайових внесків у обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив «Хутори» № 68/6 від 10 вересня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_6 уступила ОСОБА_2 усі права та зобов`язання учасника за договором про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Хутори» № 68/6 від 10 вересня 2019 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з моменту набрання чинності цього договору.
Цього ж дня ОК «ЖБК «Хутори» і ОСОБА_2 , від імені якої діяв представник ОСОБА_4 , уклали акт приймання-передачі об`єкту нерухомості у власність, а саме 1-кімнатної квартири АДРЕСА_6 Вінницький р-н, с. Вінницькі Хутори по вул. Немирівське шосе, буд. 94є, корпус № 3.
Рішення про первісне оформлення квартири на матір ОСОБА_4 він з ОСОБА_1 як фактичне подружжя прийняли спільно, адже колишня дружина ОСОБА_4 мала з ним тривалі судові спори, зокрема, цивільну справу №127/15077/14-ц щодо поділу житлового будинку та земельної за адресою АДРЕСА_1 і вони побоювались подальших претензій, судових спорів, ініційованих цією особою. Саме тому ОСОБА_4 спершу оформив квартиру на свою матір ОСОБА_2 , після чого 09 квітня 2021 року вона за відповідним договором подарувала її ОСОБА_4 . 
Після завершення будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_7 є та часткового ремонту квартири ОСОБА_4 і ОСОБА_1 почали проживати в ній, завершувати її ремонт переважно власними силами і за кошти ОСОБА_1 , адже коштів від продажу житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_4 не залишилось. 
Ці обставини можуть підтвердити додані письмові докази, зокрема, додані чеки про придбання будівельних матеріалів, дверей, сантехніки, меблів та інших матеріалів та покази свідків. 
Також ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 , який мав будівельну спеціальність особисто виконувала будівельні роботи в квартирі, що може бути підтверджено показами свідків. 
Як наслідок вартість квартири після її придбання істотно збільшилась у вартості, адже забудовник відчужував її за 687 940 грн, вартість на час купівлі складала 32 000 доларів США. Водночас відповідно до звіту ТОВ «Експерт компані+» №05/22-01 від 04 травня 2022 року про незалежну оцінку ринкової вартості квартири АДРЕСА_8 3 вартість житлової квартири складає 1 796 535 грн, вартість комори – 29 406,00 грн.
Таким чином вартість квартири після проведення ремонтних робіт збільшилась у понад 2 рази або на 1 108 595 грн від вартості забудовника, що є істотним збільшення вартості майна.
Також позивачка зазначала, що усвідомлює те, що навіть у разі задоволення даної позовної заяви матиме право власності виключно на 1/2 частку спірної квартири, тому готова розглядати пропозиції спадкоємців ОСОБА_4 щодо мирного врегулювання спору, зокрема, виплати іншої полови вартості спірної квартири для оформлення права власності на неї в цілому, так як не має іншого житла, однак працює за межами України і має змогу, якщо не одноразовим платежем, то частинами за мировою угодою виплачувати іншим спадкоємцям їх частку у спірній квартирі.
Покликаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 у заявленому позові просила суд:
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 , у період з 01 січня 2016 року по 10 березня 2022 року;
- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 58,5 кв. м;
- визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частку нежитлового приміщення комори площею 3 кв. м. за адресою АДРЕСА_9 . приміщення XVIII та право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 58,5 кв. м.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року до участі у справі як відповідача залучено ОСОБА_3 , яка є донькою померлого ОСОБА_4 (а. с. 11, том 2).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року позов було задоволено та вирішено:
- встановити факти проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 01 січня 2016 року по 10 березня 2022 року;
- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 58,5 кв. м;
- визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частку нежитлового приміщення комори площею 3 кв.м. за адресою АДРЕСА_9 та право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 58,5 кв.м.
Вирішено питання судових витрат.
Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_1 надано достатньо доказів її спільного проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу підлягає задоволенню. 
За змістом доводів позовної заяви, встановлення цього факту породжує для позивача юридичні наслідки, від яких залежать її майнові права на визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_10 .
Висновком експерта Вінницької торгово-промислової палати №ОС-474 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 28 березня 2025 року було встановлено, що після придбання спірної квартири та проведення в ній ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_1 ремонтно-будівельних робіт її вартість значно зросла через виконані в ній поліпшення. Вартість ремонтно-будівельних робіт становить більше 25% від ринкової вартості квартири. Тобто відбулося істотне збільшення вартості спірного майна під час спільного поживання позивачки із ОСОБА_4 та спільних затрат для його поліпшення.
Таким чином, судом встановлено, що належна  ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності квартира АДРЕСА_10 , істотно збільшилася у вартості, враховуючи понесені позивачкою особисто витрати на капітальний ремонт цього житлового приміщення.
Отже, судом встановлено природу збільшення вартості майна, як наслідок, наявні передбачені ст. 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності.
Враховуючи встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з 01 січня 2016 року по 10 березня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , наявності доказів щодо вкладення позивачем (власних) коштів у проведення капітального ремонту, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_10 , є спільним майном подружжя з наслідками, які передбачені вимогами СК України, а саме з визнанням за позивачем частки в такому майні, відповідно до розміру внеску та здійснених нею особистих грошових затрат, що є її власністю – 1/2 частки спірного нерухомого майна.
Належних, достатніх та допустимих доказів на спростування вказаних висновків відповідачами суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, представник відповідачки ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – ОСОБА_8 , судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року справу призначено до розгляду на 19 березня 2026 року о 10 год 00 хв та відкладено на 02 квітня 2026 року на 11 год 10 хв., у розгляді справи було оголошено перерву до 16 квітня 2026 року о 10 год. 30 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 зазначає, що на підтвердження факту спільного проживання позивачка надала лише фотографії, на яких зображена вона та ОСОБА_4 під час відпочинку. Жодних інших письмових доказів спільного проживання, ведення спільного побуту, господарства, бюджету, в матеріалах справи немає.
Жоден зі свідків не підтвердив слова позивачки про те, що вона та ОСОБА_4 проживали разом з 01 січня 2016 року.
Відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Право власності на комору виникло у ОСОБА_4 21 грудня 2020 року внаслідок укладення ним договору про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Хутори» та сплати цих внесків. Так як ОСОБА_4 став власником цього майна до того, як вони почали проживати спільно з ОСОБА_1 , остання не може претендувати на його частку. 
ОСОБА_1 жодної участі у придбанні комори не брала, в тому числі фінансової. 
Як було встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції незадовго до придбання спірного майна ОСОБА_4 продав належний йому будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 (відповідні договори купівлі-продажу майна знаходяться в матеріалах справи). 
Кошти, виручені з продажу будинку та земельної ділянки були використані на придбання комори. Про це, зокрема, повідомила суду сторона позивача під час надання пояснень в суді.
Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у відносинах, які до того ж не мали ознак сімейних/шлюбних, не може бути підставою для визнання комори об`єктом спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частки цього об`єкту. 
Оскільки зі сторони позивача не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 приймала фінансову участь у придбанні комори, вона не може претендувати на визнання за нею права власності на її частку. Натомість показами свідків спростовано ту обставину, що на момент купівлі комори ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали спільно, мали спільний побут, бюджет та вели господарство.
ОСОБА_2 набула у власність спірну квартиру за договором від 23 вересня 2020 року про заміну сторони в договорі про сплату пайових внесків у ОК «ЖБК «Хутори» № 68/6 від 10 вересня 2019 року. Цього ж дня 23 вересня 2020 року між ОК «Житлово-будівельний кооператив «Хутори» та ОСОБА_2 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_4 , було підписано акт приймання-передачі квартири. У подальшому 02 грудня 2020 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру. 
ОСОБА_4 став власником квартири 09 квітня 2021 року на підставі договору дарування укладеного між ним та його матір`ю ОСОБА_2 . Таким чином станом на 09 квітня 2021 року спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Ця обставина не заперечувалася стороною позивача, визнавалася представниками позивачки в суді.
Суд першої інстанції вийшов за меж позовних вимог та вважав встановленими обставини, які не досліджувалися в межах справи, та не є предметом доказування у ній, дійшовши висновку, що відповідачка ОСОБА_2 не надала суду жодного належного доказу щодо наявності у неї коштів на придбання спірного майна. 
Ніхто не оскаржував факт набуття у власність спірної квартири ОСОБА_2 та дарування нею своєму синові майна. 
Ремонтні роботи в спірній квартирі здійснювалися особисто ОСОБА_4 , або найнятими працівниками за кошти ОСОБА_4 . Про це стверджували свідки, відповідачі та сторона позивача. 
Жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надавала кошти на ремонт спірної квартири, нею не надані. 
Один лише факт, що ОСОБА_1 мала доходи, працюючи в Італії, не свідчить про те, що ці грошові кошти були використані під час ремонту спірної квартири. 
На момент укладення договору дарування всі необхідні ремонтні роботи у квартирі були здійснені, а сама квартира придатна до проживання. На цю обставину вказує сторона позивача у своєму позові. 
Свідки підтвердили в суді, що всі ремонтні роботи, які проводилися в квартирі, були зроблені за рахунок фінансових затрат ОСОБА_4 . 
У матеріалах справи наявні копії видаткових накладних, товарних чеків, бланків замовлень, копії яких надалі позивачкою. Однак самі по собі ці документи не свідчать про те, що ОСОБА_1 надавала кошти на ремонт. А їх наявність у ОСОБА_1 пояснюється тим, що лише вона після смерті ОСОБА_4 має доступ до квартири. Жоден з відповідачів ключів від приміщення не має та не може туди потрапити.
Допитана у судовому засіданні судова експертка пояснила, що визначити реальний відсоток збільшення вартості спірного майна за рахунок здійсненого ремонту фактично неможливо, оскільки на збільшення вартості квартири також вплинули зміна курсу іноземної валюти по відношенню до гривні та зміни на ринку нерухомості. 
Окрім того позивачкою не доведено те, що з її сторони були здійснені значні трудові чи фінансові затрати на ремонт спірної квартири. 
За таких обставин ОСОБА_1 не може претендувати на визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 її частки. Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги, яка ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року була повернута без розгляду.

В судовому засіданні представники відповідачки ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.
Представники позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, при цьому у наданих письмових поясненнях просила розгляд справи проводити у її відсутність. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом 
10 вересня 2019 року ОСОБА_6 та ОК «ЖБК «Хутори» уклали договір про сплату пайових внесків у обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Хутори» № 68/6 (а. с. 145-153, том 1):
1.1 За цим Договором ОК «ЖБК «Хутори» зобов`язується організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 (далі за текстом Об`єкт будівництва) за рахунок внесків Учасника та внесків інших асоційованих членів ОК «ЖБК «Хутори», здати його в експлуатацію, передати учаснику приміщення в Об`єкті будівництва, обумовлене цим Договором та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити до «ОК «ЖБК «Хутори» внески в розмірі та в порядку, встановлених даним Договором та додатками до нього, та має право отримати Об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого даним Договором для Учасника. 
1.5. Сторони домовились, що Об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (під`їзд 36), та передається з наступними характеристиками: квартира, під`їзд 6, поверх 9, загальна площа 58.3 кв. м., номер 72, примітки вказана площа проектна, номер будівельний. 
1.6. Сторони домовились, що Об`єкт нерухомості передається Учаснику з наступним оздобленням: по приміщенню зі штукатуренням внутрішніх цегляних стін (за винятком стін ванни, туалету та стін, до яких примикає робоча кухонна поверхня), без фарбування стін, з встановленням внутрішніх перегородок (без оздоблення), з підведенням електричного мідного кабелю до квартирного щитка, без виконання цементної стяжки підлоги, без встановлення внутрішніх дверей, підвіконь, без встановлення внутрішніх мереж водопроводу і каналізації, без встановлення сантехнічних приладів, із заскленням лоджії, яка знаходиться у квартирі, без встановлення підвіконня на лоджії, без встановлення віконних блоків, що сполучають квартиру та лоджію, зона відстою огороджена металевою конструкцією (зона відстою враховується в загальну площу Об`єкту нерухомості зі знижувальним коефіцієнтом 0,5, з встановленням опалювального котла, з комплектацією лічильниками обліку води, газу і електроенергії, з встановленням стояків водопроводу і каналізації, з встановленням вхідних дверей. 
2.1. Вартість будівництва одного квадратного метра загальної приведеної площі Об`єкта нерухомості визначається ОК «ЖБК «Хутори» відповідно до проектно-кошторисної документації та договору підряду з підрядною організацією і на день укладення ого Договору складає 11 880,00 грн за один квадратний метр і може змінюватись у випадках, передбачених Договором.
30 січня 2020 року ОСОБА_4 уклав з Житлово-будівельним кооперативом «Хутори» договір про сплату пайових внесків у ОК «Житлово-будівельний кооператив «Хутори» №16/6/К (а. с. 70-77, том 1):
1.1 За цим Договором ОК «ЖБК «Хутори» зобов`язується організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 за рахунок внесків Учасника та внесків інших асоційованих членів ОК «ЖБК «Хутори», здати його в експлуатацію, передати учаснику приміщення в Об`єкті будівництва, обумовлене цим Договором та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити до «ОК «ЖБК «Хутори» внески в розмірі та в порядку, встановлених даним Договором та додатками до нього, та має право отримати Об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого даним Договором для Учасника. 
1.5. Сторони домовились, що Об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_3 (під`їзд №6), та передається з наступними характеристиками: нежитлове приміщення, під`їзд 6, поверх 2, загальна площа 3,00 кв. м., номер XVIII, примітки – вказана площа проектна, номер будівельний. 
1.6 Сторони домовились, що об`єкт нерухомості передається учаснику з наступним оздобленням: по приміщенню – без освітлення, без штукатурення внутрішніх цегляних стін, зі встановленням вхідних дверей, без встановлення лічильника електроенергії, без виконання цементної стяжки підлоги, без підключення електропостачання комори до лічильника електроенергії. 
1.8 Учасник здійснює оплату по спорудженню об`єкту нерухомості і може отримати його лише за умови оплати у розмірі 100 (сто) відсотків внеску з врахуванням положень даного договору, який додається до матеріалів справи. 
2.1. Вартість будівництва одного квадратного метра загальної приведеної площі Об`єкта нерухомості визначається ОК «ЖБК «Хутори» відповідно до проектно-кошторисної документації та договору підряду з підрядною організацією і на день укладення цього Договору складає 13 500,00 грн за один квадратний метр і може змінюватись у випадках, передбачених Договором.
23 вересня 2020 року ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Конюк В. О. та зареєстрованими у реєстрі за № 1229, 1231, відчужив належні йому житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:024:0201 площею 0,0611 га, яка розташована за тією ж адресою. Продаж житлового будинку відповідно до договору був здійснений за 966 700 грн (п. 7 договору), а земельної ділянки – 77 000 грн (п. 2.1 договору) (а. с. 66-69).
23 вересня 2020 року між ОК «ЖБК «Хутори» та ОСОБА_2 , від імені якої діяв представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 укладено договір про заміну сторони в договорі про сплату пайових внесків у обслуговуючий кооператив Житлово-будівельний кооператив «Хутори» № 68/6 від 10 вересня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_2 набула усіх прав первісного Набувача за договором (а. с. 154, том 1).
Цього ж дня було підписано акт приймання-передачі об`єкту нерухомості у власність, відповідно до якого ОК «ЖБК «Хутори» передало ОСОБА_2 у власність квартиру АДРЕСА_11 шосе, с. Вінницькі Хутори, Вінницького району, Вінницької області. Об`єкт передано із встановленням лічильника холодної води, лічильника електроенергії та лічильника газу, передано ключі від вхідних дверей до квартири, передано котел. Також учасник зобов`язався встановлювати кондиціонери тільки в спеціально відведених місцях (а. с. 143-144, том 1).
29 жовтня 2020 року ОСОБА_4 вніс ОК «ЖБК «Хутори» пайовий внесок за нежитлове приміщення – комору, після чого 21 грудня 2020 року за ним було зареєстровано право власності на вказаний об`єкт, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 156, том 1).
09 квітня 2021 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу Осикою Л. М., передала ОСОБА_4 1-но кімнатну квартиру АДРЕСА_12 (а. с. 55-56, том 1).
Цього ж дня за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 157, том 1).
Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 2015-2017 років працювала в Італії, де отримувала заробітну плату (а. с. 123, том 1).
Позивачем надано суду бланки замовлень на виготовлення меблів, замовником в яких вказано ОСОБА_1 , дата замовлення – 25 грудня 2021 року, 01 серпня 2021 року, 10 серпня 2021 року (а. с. 99-101, том 1), ряд видаткових накладних, товарних чеків, накладених за період з 13 липня 2020 року по 17 серпня 2022 року, де одержувачем вказана ОСОБА_1 , АДРЕСА_13 (а. с. 126-142, том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 23, том 1). 
Витрати на поховання здійснені ОСОБА_1 (а. с. 98, том 1).
Як встановлено із листа КНП «Подільський регіональний центр онкології Вінницької обласної ради» від 14 квітня 2022 року. ОСОБА_4 перебував на обліку з січня 2022 року з діагнозом Са антрального відділу шлунку 4 ст., метастаз в очеревину, канцероматоз очеревини, декомпенсований стеноз виходу зі шлунка, асцит, ендогенна інтоксикація. Лікувався в центрі з 23 грудня 2021 року по 25 січня 2022 року (а. с. 24, 26, том 1). 
В медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_4 за 2022 рік міститься запис про довірену особу – ОСОБА_1 (а. с. 25, том 1).
Як встановлено із матеріалів спадкової справи № 33/2022, до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_2 (а. с. 45, 53, 57, том 2).
18 травня 2022 року син померлого – ОСОБА_9 подав заяву про відмову від спадщини, після смерті батька на користь його сестри ОСОБА_3 (а. с. 58, том 2).
Відповідно до висновку експерта Вінницької торгово-промислової палати №ОС-474 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 28.03.2025 року, судом встановлено, що:
- ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_10 , станом на 02 грудня 2020 року складає 941 517,00 грн;
- ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_10 , станом на 09 квітня 2021 року складає 922 346,00 грн;
- ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_10 , станом на 28 березня 2025 року складає 2 920 711,00 грн;
- вартість ремонтно-будівельних робіт, проведених у приміщеннях квартири АДРЕСА_10 , з часу введення її в експлуатацію та по дату проведення експертизи, станом на 28 березня 2025 року становить 731 563,00 грн;
- ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_10 , без урахування ремонтно-будівельних робіт, проведених у квартирі з часу введення її в експлуатацію та по дату проведення експертизи, станом на 28 березня 2025 року складає 2 127 269,00 грн;
- надати відповідь на питання, чи мала місце істотність збільшення вартості квартири АДРЕСА_10 з часу введення її в експлуатацію та по дату проведення експертизи, не вбачається за можливе, оскільки дане питання не належить до компетенції експерта (а. с. 187-250, том 2).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Згідно зі ст. 4, 12 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування. Його слід встановлювати під час ухвалення судового рішення, якщо цей факт пов`язаний із будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
Отже, вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Крім того, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) також констатовано, що визнання права спільної сумісної власності на майно не є ефективним захистом, оскільки не призводить до реального відновлення порушених прав, а лише констатує обставини, які мають значення для вирішення справи. Належним та ефективним способом захисту є позовна вимога про поділ спільного майна подружжя.
Таким чином, для майнової вимоги про поділ спільної сумісної власності факти спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу та спільного набуття майна є лише підставами. Обґрунтування висновку суду щодо підтвердження таких фактів має бути зазначено у мотивувальній частині рішення щодо суті майнової вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Як видно зі змісту позовних вимог, ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою поділу нерухомого майна, яке вона з ОСОБА_4 набула за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2016 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому як факт такого спільного проживання, так і факт набуття спірного майна у зазначений період слід встановлювати під час вирішення вимоги про поділ спірного майна.
Отже, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист її прав у цій справі про поділ майна, а лише є підставою для вирішення цієї справи (однією з обставин, які підлягають доказуванню).
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту. 
Щодо позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_10 та визнання за позивачкою спільної часткової власності на 1/2 частку вказаної квартири, а також нежитлового приміщення (комори) площею 3 кв. м. за адресою АДРЕСА_9 . приміщення XVIII, апеляційний суд зазначає таке.
Звертаючись в суд із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона проживала із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2016 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За час фактичних шлюбних відносин вони як подружжя набули у спільну власність нежитлове приміщення (комору), право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_4 21 грудня 2020 року.

Також позивачка зазначала, що 09 квітня 2021 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування набув у власність квартиру, яка внаслідок значних грошових вкладень ОСОБА_1 істотно збільшилась у вартості.
Задовольняючи позовні вимоги у частині визнання за ОСОБА_1 права на 1/2 частку вказаного спірного майна, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження факту проживання із померлим однією сім`єю у вказаний період та її фінансової участі у здійсненні ремонтних робіт у спірній квартирі.
Однак, на переконання колегії суддів, такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність членів сім`ї. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
До членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (постанова Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17).
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини самі собою не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16 (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18), від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/11673/20 (провадження № 61-10383св23).
Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Отже, факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Апеляційний суд констатує, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів перебування позивачки та померлого ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, починаючи з 01 січня 2016 року.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, як стверджується самою позивачкою, та як підтверджено допитаними у суді першої інстанції свідками, зокрема, зі сторони позивачки, 01 січня 2016 року вони із ОСОБА_4 познайомилися. 
При цьому жодних доказів на підтвердження факту початку спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків як фактичного подружжя з 01 січня 2016 року ОСОБА_1 не надано та судом у ході судового розгляду не здобуто.
Апеляційний суд не може взяти до уваги надані позивачкою спільні із ОСОБА_4 світлини (а. с. 79-97, том 1), оскільки дійсні дати та обставини їх створення суду не відомі.
Надані позивачкою білети на проїзд у громадському транспорті Республіки Чехія за вересень-листопад 2021 року та білети на міждержавний проїзд із Республіки Чехія до України 19 грудня 2021 року на її ім`я та на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 165, 166) жодним чином не підтверджують факту їх спільного проживання із померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд позбавлений об`єктивної можливості встановити факт проживання ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ані з 01 січня 2016 року, ані з будь-якої іншої дати.
Враховуючи відсутність підстав для встановлення такого факту, не можуть бути задоволені похідні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права спільної часткової власності на 1/2 частку нежитлового приміщення (комори) площею 3 кв. м. за адресою АДРЕСА_9 . приміщення XVIII, яке було набуте ОСОБА_4 21 грудня 2020 року за оплатним договором, та права спільної часткової власності на 1/2 частку на квартири АДРЕСА_14 , яка була набута ОСОБА_4 за договором дарування, після чого її вартість істотно збільшилась за рахунок грошових вкладень позивачки.
При цьому апеляційний сул зауважує, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 набув на підставі договору дарування 09 квітня 2021 року. До цього право власності на квартиру належало матері померлого – відповідачці ОСОБА_2 .
Питання порядку набуття у власність спірної квартири відповідачкою ОСОБА_2 не є предметом розгляду цієї справи.
Як видно із частини наданих ОСОБА_1 квитанцій, чеків, накладних на оплату та замовлення будівельних матеріалів, вони датовані періодами, коли спірна квартира перебувала у власності відповідачки ОСОБА_2 (а. с. 126, 127-128,131, 132, 133, 134, 135, 136, том 1). Доказів того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_2 та з її згоди за власний рахунок здійснювала будь-які поліпшення, які би призвели до істотного збільшення квартири у вартості, матеріали справи також не містять.
До того ж апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що надані позивачкою квитанції не відповідають вимогам закону. Прізвище, ім`я та номер телефону замовника у квитанціях зазначено рукописним способом, дата таких записів не може бути встановлена судом. Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що наявність у сторони позивача цих квитанцій пояснюється тим, що вона має доступ до спірної квартири.
Також ОСОБА_1 не довела, що оплата за будь-якими наданими нею чеками, квитанціями та накладними здійснювалася за рахунок її власних коштів.
При цьому апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 мав у розпорядженні значну суму коштів від продажу 23 вересня 2020 року належного йому житлового будинку та земельної ділянки.
Таким чином, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про недоведеність обставин, на які ОСОБА_1 покликалася у позовній заяві, а висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковими та передчасними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, понесені нею судові витрати слід залишити за нею.
Водночас з позивачки на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 16 671,76 грн ((912 970,50 грн х 1%) + (2 481 грн х 0,4 х 2)) х 150%), сплачених нею за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Пинзар Оксани Вікторівни в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, залишити за нею.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16 671,76 грн (шістнадцять тисяч шістдесят одна грн 76 коп.) сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 21 квітня 2026 року.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

С. Г. Копаничук