ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року 
м. Київ 

справа № 520/9996/16 
провадження № 61-499св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за об`єднаним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за об`єднаним позовом) -  ОСОБА_2 , 
особи, які не брали участі у справі в суді першої інстанції: Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сухецька Світлана Михайлівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Кострицького В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням уточнень, просив: 
- припинити право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- поділити між позивачем і відповідачем житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку АДРЕСА_2 , відповідно до висновку додаткового будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження від 30 вересня 2019 року № ЕД-2501-1-1390.19 і визнати за сторонами право власності на виділене майно; 
- виділити позивачу та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , припинивши право спільної власності сторін на це майно; 
- виділити позивачу та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , припинивши право спільної власності сторін на це майно; 
- виділити відповідачу квартиру АДРЕСА_5 ; 
- виділити відповідачу автомобіль «Nissan Note», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 
- зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні виділеною йому частиною житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . 

Свої вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули майно. Водночас сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу спірного майна, у зв`язку з чим виник спір, який підлягає вирішенню в судовому порядку. 

Київський районний суд міста Одеси ухвалою від 14 грудня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (справа № 520/9996/16-ц) об`єднав в одне провадження із цивільною справою, що перебувала у провадженні Приморського районного суду міста Одеси, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (справа № 522/5396/16-ц). 

З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_2 просила суд: 
- визнати за нею право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 ; 
- визнати за нею право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 ; 
- визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку автомобіля «Toyota FJ», 2006 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 ; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину автозапчастин, які перебувають на реалізації у магазині «Автозапчастини» за адресою: АДРЕСА_6 ; 
- визнати за відповідачем право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 ; 
- визнати за відповідачем право власності на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 ; 
- визнати за відповідачем право власності на 1/4 ідеальну частку автомобіля «Toyota FJ», 2006 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 ; 
- визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину автозапчастин, що перебувають на реалізації у магазині «Автозапчастини» за адресою: АДРЕСА_6 ; 
- визнати за позивачем та відповідачем право власності та виділити кожному в натурі частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за сторонами право власності та виділити кожному в натурі земельну ділянку загальною площею 0,0389 га (388,5 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ідеальної частки 1/2 кожному; 
- залишити у спільному користуванні сторін окрему частину земельної ділянки площею 30,8 кв. м, розташовану під частиною приміщень житлового будинку літ. «А». 

Свої вимоги  ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули майно. Водночас сторони не досягли добровільної згоди щодо поділу спільно нажитого майна, у зв`язку з чим спір підлягає вирішенню в судовому порядку. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Київський районний суд міста Одеси у складі судді Куриленко О. М. рішенням від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 задовольнив частково. 

Поділив домоволодіння і надвірні споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 

Виділив в натурі та визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються із будівель і споруд, визначених у додатку 3 до висновку № ED-2501-1-1390.19 додаткового будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження від 30 вересня 2019 року. 

Виділив у натурі та визнав за ОСОБА_1 право приватної власності на присадибну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0378 га (378,0 кв. м), яка має форму неправильного багатокутника А-Б-В-Г-Д-6-5-4-3-2-А (у додатку 3 до висновку експерта позначено жовтим кольором), що не відповідає ідеальній частці 1/2, з організацією входу (в`їзду) на земельну ділянку з боку АДРЕСА_1 . 

Виділені ОСОБА_1 в натурі 1/4 частину домоволодіння та земельну ділянку, загальною площею 0,0378 га (378,0 кв. м), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оформив як окрему одиницю та залишив поштову адресу: АДРЕСА_1 . 

Виділив у натурі та визнав за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , які визначені у додатку 3 до експертного висновку від 30 вересня 2019 року № ED-2501-1-1390.19 (позначено зеленим кольором). 

Виділив у натурі та визнав за ОСОБА_2 право приватної власності на присадибну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0399 га (399,0 кв. м), яка має форму неправильного багатокутника А-Б-В-Г-Д-6-7-1-А (у додатку 3 висновку експерта позначено зеленим кольором), що не відповідає ідеальній частці 1/2, з організацією входу (в`їзду) на земельну ділянку з боку АДРЕСА_1 . 

Виділені ОСОБА_2 в натурі 3/4 частини домоволодіння та земельну ділянку загальною площею 0,0378 га (378,0 кв. м), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оформив як окрему одиницю та присвоїв поштову адресу: АДРЕСА_1 . 

Встановив межу поділу земельних ділянок між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ламаною лінією А-Б-В-Г-Д (у додатку 3 до висновку експерта позначено червоним кольором). Зовнішні межі земельних ділянок визначив відповідно до правовстановлювальної документації (у додатку 3 до висновку експерта позначено синім кольором). План поділу земельної ділянки та координати поворотних точок земельних ділянок, запропонованих до виділу кожному зі співвласників, наведено у додатку 3 до висновку експерта. 

Припинив право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя. 

Виділив ОСОБА_1 та визнав за ним право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на цю частину. 

Виділив ОСОБА_1 та визнав за ним право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на цю частину. 

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовив. 

Скасував заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2016 року, а також ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26 серпня 2016 року про роз`яснення та виправлення описки. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що матеріали справи містять висновок додаткового будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження від 30 вересня 2019 року, в якому запропоновано варіант поділу в натурі домоволодіння та земельної ділянки загальною площею 0,0777 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . 

При ухваленні рішення суд взяв за основу саме зазначений висновок експерта, оскільки сторони у судовому засіданні погодили між собою запропонований експертним дослідженням варіант поділу в натурі спірного домоволодіння та земельної ділянки. 

Водночас, вирішуючи питання у частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділу відповідачеві автомобіля «Nissan Note», 2007 року випуску та квартири АДРЕСА_5 , суд дійшов висновку про відмову в їх задоволенні. Такий висновок суд обґрунтував тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів належності відповідачеві спірного автомобіля на час розгляду справи, а також доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. 

При цьому суд врахував, що шлюб між сторонами було розірвано 16 березня 2016 року (рішення набрало законної сили 28 березня 2016 року), тоді як договір купівлі-продажу квартири укладено 23 червня 2016 року, тобто після припинення шлюбу. 

Крім того, відступаючи від принципу рівності часток при поділі житлового будинку та земельної ділянки та виділяючи ОСОБА_2 3/4 частини спірного домоволодіння, суд урахував, що ОСОБА_1 в рахунок компенсації такої нерівності виділено належні йому частки квартир, розташованих за адресами: АДРЕСА_6 , та АДРЕСА_7 , право спільної сумісної власності на які припинено. 

Одеський апеляційний суд постановою від 24 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Служби у справах дітей Одеської міської ради та апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 задовольнив частково. 

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2019 року змінив, виключивши з резолютивної частини рішення суду абзац 10 такого змісту: «Вказаним 3/4 частинам домоволодіння та земельної ділянки, загальною площею 0,0399 га (399,0 кв. м), за адресою: АДРЕСА_1 , що виділені в натурі та на які визнано право приватної власності за ОСОБА_2 , виділити в окрему одиницю та присвоїти їм нову поштову адресу: АДРЕСА_1 ». 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що, за змістом апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції оскаржується суто в частині присвоєння нової поштової адреси виділеним у натурі 3/4 частинам домоволодіння, які за рішенням суду належать ОСОБА_2 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим оскаржуване рішення підлягає апеляційному перегляду лише в зазначеній частині. 

Суд апеляційної інстанції зазначив, що для присвоєння поштової адреси новоутвореному об`єкту нерухомого майна власник зобов`язаний звернутися до органу місцевого самоврядування за місцем знаходження такого майна з відповідною заявою про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості, який виник у результаті його виділу. 

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо можливості присвоєння судовим рішенням нової поштової адреси будівлі та земельній ділянці, виділеним у натурі ОСОБА_2 . 

При цьому колегія суддів звернула увагу на те, що присвоєння рішенням суду 3/4 частинам домоволодіння та земельній ділянці загальною площею 0,0399 га (399,0 кв. м) за адресою: АДРЕСА_1 , нової поштової адреси - АДРЕСА_1 - не є способом судового захисту порушеного права у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки належить до виключної компетенції органів місцевого самоврядування. Встановлений законодавством порядок вирішення цього питання позивачем дотриманий не був. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У січні 2025 року ОСОБА_2 через представника  Сухецьку С. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, а рішення Київського районного суду міста Одеси від 17 жовтня 2019 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-825/10 та у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012, від 27 травня 2020 року у справі № 200/21685/17, від 28 листопада 2022 року у справі № 552/2979/20, від 29 березня 2023 року у справі № 2-7851/11, від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивувала тим, що судове рішення, яке оскаржується особою, не залученою до участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів чи обов`язків цієї особи. Тобто судом має бути розглянуто та вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких така особа була на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції, або ж у рішенні має міститися судження про її права чи обов`язки у відповідних правовідносинах. 

Предметом спірних правовідносин у цій справі є гарантована Конституцією України та цивільним законодавством презумпція права спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та надвірні споруди, набуті за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 

Жодних питань щодо прав чи інтересів малолітньої ОСОБА_4 суд першої інстанції не порушував, не розглядав та не вирішував. Відповідно, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не порушено прав чи законних інтересів осіб, які подали апеляційні скарги. 

Ані малолітня ОСОБА_4 , ані її мати - ОСОБА_3 - не є власниками спірного домоволодіння, яке було збудоване сторонами у цій справі за час перебування у шлюбі. 

Крім того, ОСОБА_4 і Служба у справах дітей Одеської міської ради не мають передбачених законодавством підстав для звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами у цій справі. 

Особи, які подали апеляційні скарги, не навели жодного аргументу, який би свідчив про те, яким саме чином суд першої інстанції порушив права чи інтереси малолітньої ОСОБА_4 під час поділу майна подружжя. При цьому виконавчі органи сільських, селищних, міських та районних у місті рад, місцеві державні адміністрації, у тому числі як органи, уповноважені на присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна, рішення суду першої інстанції не оскаржували. 

Рішення суду першої інстанції жодним чином не порушує право на реєстрацію місця проживання чи право на проживання малолітньої ОСОБА_4 у спірному домоволодінні. 

Будь-які зміни адреси об`єкта нерухомості самі собою не можуть порушувати прав будь-яких осіб. Протягом тривалого часу здійснюється перейменування вулиць, площ і населених пунктів, що не визнається порушенням прав на проживання чи реєстрацію та не є підставою для скасування нових адрес. 

У разі якщо особи, які подали апеляційні скарги, вважають, що позивач чинить перешкоди в реалізації права малолітньої ОСОБА_4 на проживання у спірному домоволодінні, належним способом захисту є звернення до суду з позовом про захист відповідного порушеного права (зокрема про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення тощо), а не оскарження судового рішення, яким врегульовано інші правовідносини, що не впливають на такі права. 

Належний спосіб захисту у цьому випадку не пов`язаний із правовідносинами щодо набуття позивачем права приватної власності, зокрема щодо поділу об`єкта нерухомості або присвоєння йому поштової адреси. 

Крім того, у ході розгляду справи апеляційним судом заявник двічі - 28 травня 2020 року та 01 травня 2022 року - подавала клопотання про закриття апеляційного провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Однак, всупереч вимогам процесуального закону, зазначені клопотання суд апеляційної інстанції не розглянув і рішення з цього питання не ухвалено, що свідчить про неповноту та неправильність апеляційного розгляду справи, порушення норм процесуального права та стало підставою для ухвалення апеляційним судом помилкового рішення. 

Аргументи інших учасників справи 

У січні 2025 року Служба у справах дітей Одеської міської ради подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до законодавства України, з урахуванням усіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 16 січня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Київського районного суду міста Одеси. 

12 лютого 2025 року матеріали справи № 520/9996/16 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_6 ) з 07 серпня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2016 року у справі № 522/3032/16. Під час шлюбу у сторін  ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син  ОСОБА_7 . 

Житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з кам`яного житлового будинку літ. «А» загальною площею 58,4 кв. м, а також надвірних споруд: літ. «Б» - сарай, літ. «Е» - вбиральня, літ. «І» - мостіння, № 1, 3 - огородження, розміщених на земельній ділянці площею 899,0 кв. м, належить сторонам у рівних частках на підставі договору дарування від 07 жовтня 1999 року. 

Земельна ділянка за вказаною адресою належить ОСОБА_2 на підставі рішення Одеської міської ради від 11 липня 2003 року № 1453-XXIV, відповідно до якого їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 058870, площею 0,0777 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 4894, посвідченого 28 вересня 1994 року на Одеській товарній біржі, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 придбали квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, житловою площею 34,5 кв. м, загальною площею 48,8 кв. м. 

Також на підставі договору купівлі-продажу № 13574, посвідченого 04 квітня 1996 року на Одеській товарній біржі, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 придбали квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, житловою площею 17,7 кв. м, загальною площею 24,9 кв. м. 

На підставі договору дарування, посвідченого 03 березня 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т. П., ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_8 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 . 

Крім того, на підставі договору дарування, посвідченого 03 березня 2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т. П., ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_8 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги, постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині вирішення питання щодо присвоєння нової поштової адреси виділеним у натурі 3/4 частинам домоволодіння, які належать ОСОБА_2 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це рішення лише в означеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. 

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 

За змістом статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», адреса об`єкта нерухомого майна присвоюється виконавчим органом відповідної сільської, селищної чи міської ради або місцевою державною адміністрацією у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 

Аналогічні положення містить Порядок присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 690, який передбачає звернення власника новоутвореного об`єкта до уповноваженого органу із відповідною заявою та ухвалення таким органом адміністративного рішення. 

Отже, присвоївши нову поштову адресу виділеній частині домоволодіння, суд першої інстанції фактично вийшов за межі своїх повноважень та підмінив собою орган місцевого самоврядування, що суперечить вимогам закону. 

Такий спосіб захисту не відновлює порушеного цивільного права і не передбачений ані цивільним законодавством, ані законодавством у сфері містобудівної діяльності. 

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, апеляційний суд правильно керувався тим, що присвоєння, зміна чи коригування поштової адреси об`єкта нерухомого майна не належить до способів захисту цивільних прав, визначених статтею 16 ЦК України, а є реалізацією владних управлінських повноважень, віднесених законом до компетенції органів місцевого самоврядування. 

За наведених обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині присвоєння нової поштової адреси та обґрунтовано скасував його в цій частині. 

Перевіряючи доводи касаційної скарги та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд виходить із такого. 

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи. 

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України). 

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань. 

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). 

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

У статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. 

У частині першій статті 352 ЦК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. 

Отже, закон визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, яке поділяється на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від учасників справи, особа, не залучена до участі у справі, для реалізації права на апеляційне оскарження зобов`язана довести наявність правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням. Такий зв`язок має підтверджуватися обґрунтуванням трьох взаємопов`язаних критеріїв: вирішення судом питання про її право; вирішення судом питання про її інтерес; вирішення судом питання про її обов`язок. При цьому такий правовий зв`язок повинен бути очевидним, безумовним і прямим, а не ймовірним чи опосередкованим. 

При цьому судове рішення, яке оскаржується особою, не залученою до участі у справі, має безпосередньо стосуватися прав, інтересів чи обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто та вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких заявник був на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції, або ж у самому рішенні повинні міститися судження щодо прав чи обов`язків такої особи. Рішення вважається таким, що ухвалене про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у його мотивувальній частині містяться висновки суду про права чи обов`язки цієї особи, або ж у резолютивній частині рішення прямо зазначено про її права чи обов`язки. У такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що випливають із положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. 

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 552/2979/20 (провадження № 61-1128св22) та від 29 березня 2023 року у справі № 2-7851/11 (провадження № 61-18135св20), на які посилалася заявник у касаційній скарзі. 

Верховний Суд у постановах від 01 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704 св19), на яку також посилалася заявник у касаційній скарзі, зробив висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. 

У цій справі предметом спору є поділ майна подружжя та реалізація презумпції спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . 

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 та Служба у справах дітей Одеської міської ради, які не брали участі у справі, подали апеляційні скарги, в яких посилалися на порушення права дитини на житло у зв`язку з присвоєнням нової поштової адреси виділеним ОСОБА_2 в натурі 3/4 частинам домоволодіння. 

Як відомо з матеріалів справи, суд першої інстанції, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, у резолютивній частині рішення не лише здійснив поділ домоволодіння та земельної ділянки, а й присвоїв нову поштову адресу (9-А) виділеній  ОСОБА_2 у натурі частині домоволодіння. Таке рішення було прийнято без урахування факту постійного проживання та реєстрації у спірному домоволодінні малолітньої ОСОБА_4 , а також без її залучення до участі у справі. 

З огляду на зміст статей 29, 47 Конституції України, статей 3, 7, 18 Конвенції про права дитини, статей 6, 8 Закону України «Про охорону дитинства» держава та суди зобов`язані забезпечити пріоритет найкращих інтересів дитини, у тому числі під час вирішення спорів, що можуть вплинути на реалізацію її права на житло та безпечні умови проживання. 

Хоча предметом спору формально були правовідносини щодо поділу майна подружжя, присвоєння судом першої інстанції нової поштової адреси частині домоволодіння вийшло за межі суто майнових правовідносин та спричинило реальні правові наслідки для осіб, які фактично проживали у цьому житлі. Унаслідок такого рішення виникла ситуація, за якої малолітня дитина фактично була позбавлена можливості реалізовувати право на проживання та користування житлом за місцем реєстрації, що свідчить про безпосереднє втручання у сферу її прав та законних інтересів. 

Отже, у цій справі суд першої інстанції фактично вирішив питання, що стосуються прав та інтересів малолітньої ОСОБА_4 , не залучивши її та її законного представника до участі у справі, чим порушив норми статей 12, 13, 49 ЦПК України щодо змагальності, рівності учасників процесу та забезпечення права на справедливий судовий розгляд. 

Доводи касаційної скарги про те, що присвоєння нової поштової адреси є суто технічною дією, не можуть бути прийняті, оскільки в конкретних обставинах цієї справи така дія спричинила істотні юридичні наслідки, зокрема використання нового адресного реквізиту як підстави для обмеження доступу до житла та реалізації права на проживання. Таким чином, формальний підхід до оцінки наслідків судового рішення є несумісним із принципом верховенства права та вимогами справедливого судового розгляду. 

За наведених обставин Верховний Суд доходить висновку, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції було порушено права та законні інтереси малолітньої ОСОБА_4 , у зв`язку з чим її законний представник, а також Служба у справах дітей Одеської міської ради, які не брали участі у справі, обґрунтовано скористалися правом на апеляційне оскарження такого рішення. 

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги такі обставини та забезпечив ефективний судовий захист прав малолітньої дитини з урахуванням принципу пріоритету її найкращих інтересів. 

Загалом доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків апеляційного суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови не встановлено. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сухецька Світлана Михайлівна, залишити без задоволення. 

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк