ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1213/26 Справа № 202/1200/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року  Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М. 
за участю секретаря – Триполець В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Шоста дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 серпня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Шоста дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу біржевої угоди від 25.09.1997 року. Після її смерті спадщину прийняв її син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.06.2020 року. Нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Наголошувала, що на підставі договору купівлі-продажу біржева угода зареєстрована товарною біржею «Біржа нерухомості «Дніпро» № 24995737 25.09.1997 року до ОСОБА_3 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . На момент посвідчення договору купівлі-продажу біржевої угоди продавець та покупець були членами біржі, що підтверджується текстом договору. Договір купівлі-продажу біржевої угоди був зареєстрований на товарній біржі «Біржа нерухомості «Дніпро», що підтверджується текстом договору. Зазначала, що в день підписання договору купівлі-продажу біржевої угоди 25.09.1997 року у ОСОБА_3 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зокрема це підтверджується тим, що вона зареєструвала своє місце проживання в придбаній квартирі АДРЕСА_1 . Також, 27.01.1998 року ОСОБА_3 зареєструвала в вищезазначеній квартирі місце проживання свого сина. Просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити (а.с.2-6).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Шоста дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом – задоволено. 
Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.192-197).

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 04 листопада 2025 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 600, 45 грн. (а.с.222-223). 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2  звернулася із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у вигляді біржевої угоди і не посвідченого нотаріально. Зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав обов`язковій державній реєстрації, однак такої реєстрації здійснено не було. Позивач намагається отримати у власність нерухоме майно в порядку спадкування, проте зазначене нерухоме майно ніколи не перебувало у власності попередніх спадкодавців. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_6 є дійсно особою, зазначеною в договорі купівлі-продажу від 25.09.1997 року. Також судом першої інстанції не надано правової оцінки щодо обрання неналежного способу захисту позивачем (а.с. 201-206). 

В порядку ст. 360 ЦПК України, від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, а також безпідставність доводів апеляційної скарги, просила, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що 25.09.1997 року на товарній біржі «Біржа нерухомості «Дніпро» між ОСОБА_2 з одного боку, та ОСОБА_3 з іншого боку, був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 ).
ОСОБА_3 зареєструвала своє місце проживання в придбаній квартирі АДРЕСА_1 , докази на підтвердження чого містяться в матеріалах спадкової справи.
Також 27.01.1998 року ОСОБА_3 зареєструвала у вищезазначеній квартирі місце проживання свого сина - ОСОБА_4 , що підтверджується копією його паспорта.
Окрім цього зазначені обставини підтверджуються довідкою ЖБК № 59 «ЧАЙКА» від 31.10.2012 року, згідно якої ОСОБА_3 до дня своєї смерті проживала разом з ОСОБА_4 , який після її смерті вступив в управління спадковим майном.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 14.11.2002 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 25.06.2020 року.
22.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак постановою державного нотаріуса Єремеєвої А.В. від 20.04.2021 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , у зв`язку з неподанням правовстановлюючого документу, який підтверджує належність вказаної квартири спадкодавцю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахував встановлені обставини щодо укладання договору купівлі-продажу від 25.09.1997 року та виконання сторонами договору його умов. Також те, що єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 , яка звернулась до суду із позовною вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Відтак у даній справі спадкові права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту, оскільки, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду в повному обсязі.
Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 
З огляду на зазначені норми матеріального права, у справі, яка переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (далі – ЦК УРСР), Закон України «Про товарну біржу».
Так, нормами частини першої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Частиною першою та другою статті 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
За змістом статей 128, 153 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
При цьому за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу житлового будинку підлягали нотаріальному посвідченню.
У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржи мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
Таким чином, положення статті 227 ЦК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Висновки щодо тлумачення вищевказаних норм матеріального права викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 190/1778/22.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі договору купівлі-продажу біржева угода, зареєстрованого Товарною біржею “Біржа нерухомості “Дніпро” № 24995737 25.09.1997 р. до ОСОБА_6 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . На момент посвідчення договору купівлі-продажу біржевої угоди продавець та покупець були членами біржі. Умови договору сторонами було виконано.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 зареєструвала своє місце проживання, та свого сина (чоловіка позивача) ОСОБА_8 в придбаній квартирі, в якій вони прожили до дня своєї смерті. 
Колегія суддів зазначає, що неотримання ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_6 не позбавляє права його спадкоємців, зокрема (дружину) позивача ОСОБА_1 успадкувати таке майно шляхом звернення з відповідним позовом до суду.
Оскільки нотаріус відмовила позивачу у віддачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неподанням правовстановлюючого документу на спадкове майно, а його відсутність позбавляє ОСОБА_1 можливості оформити свої спадкові права, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного у вигляді біржевої угоди та обов`язкової державної реєстрації правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Оскільки ЦК УРСР (в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу біржевої угоди) не передбачав обов`язкової нотаріальної форми договорів купівлі-продажу квартир. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу оскаржуваної квартири, в самому Законі України “Про товарну біржу” не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі через його нотаріальне не посвідчення. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору, при нотаріальному посвідчення договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, як підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі.
Доводи апелянта в скарзі про те, що позивач намагається отримати у власність нерухоме майно в порядку спадкування, проте воно ніколи не перебувало у власності попередніх спадкодавців, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 

Колегія суддів зазначає, що відповідачкою ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційній інстанції не було надано жодних доказів, які б свідчили про те, що вона не укладала 25.09.1997 року з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири, АДРЕСА_1 ). Вказані твердження є лише її припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обґрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі відповідач.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 серпня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року.

Судді: