П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10312/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року, прийняте у складі суду судді Марина П.П. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Херсонської обласної медико-соціальної комісії від 18.12.2024 року щодо невизнання його інвалідом;
- зобов`язати Центр оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України», повторно розглянути його документи щодо встановлення йому ІІ-ї групи інвалідності.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасувано рішення Херсонської обласної медико-соціальної комісії від 18.12.2024 року у формі довідки щодо невизнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалідом. Зобов`язано Центр оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» провести повторне оцінювання функціонального стану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою встановлення йому другої групи інвалідності.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Центр оцінювання функціонального стану особи Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення постановлене з грубим порушенням норм чинного законодавства, а тому просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач вказав на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обов`язковості виконання Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024 року, введеного в дію Указом Президента України № 732/2024, та прийнятих на його виконання Постанов Кабінету Міністрів України № 1207 та № 1276. Апелянт наголошує на правомірності дій експертної команди щодо перевірки обґрунтованості встановлення позивачу групи інвалідності у заочному порядку на підставі запитів правоохоронних органів, що було прямо передбачено п. 13 Положення про медико-соціальну експертизу у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
16 березня 2026 року адвокат Андрюк А.М. в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав другу групу інвалідності на строк до 8 листопада 2023 року, підстава: захворювання загальне з ураженням опорно – рухового апарату, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 069175 від 8 листопада 2022 року.
На момент отримання довідки МСЕК в нього був встановлений наступний діагноз: первинний коксарстроз двосторонній, двобічний коксартроз IV ступеню праворуч, ІІІ ступеню ліворуч, больовий синдром праворуч, статико-динамічні порушення, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП Чернівецької міської ради Центральна міська клінічна лікарня від 03.08.2022 року. У вищезазначеній виписці було зазначено про необхідність тотального ендопротезування правого кульшового суглобу
Позивач періодично лікувався багатьма лікарями ортопедами-травматологами лікарень та медичних закладів міста Чернівці та лікарями ортопедами-травматологами лікарень та медичних закладів міста Херсона.
Згідно довідки КНП «Високопільський ЦПМСД» № 111 від 03.04.2024 року, лікарською кваліфікаційною комісією, за наслідками обстеження позивача було підтверджено раніше встановлений діагноз: первинний коксарстроз двосторонній, двобічний коксартроз IV ступеню праворуч, ІІІ ступеню ліворуч, больовий синдром праворуч. 
На підставі направлення КНП «Високопільський ЦПМСД» на медико – соціальну експертну комісію від 09.12.2024 року позивач пройшов обстеження та згідно консультативного висновку спеціаліста КНП «ХОКЛ» ХОР від 10.12.2024 року у нього встановлено діагноз: двобічний деформуючий артроз обох кульшових суглобів: справа ІІІ ступеню, зліва ІІ ступеню, асептичний некроз голівки правої стегнової кістки. Комбінована контрактура правого кульшового суглоба. Больовий синдром. ПФС справа 1 ст., зліва 0-1 ст. Двобічний деформуючий артроз обох колінних суглобів 1-2 ст. Позивач направлений на ЛКК за місцем проживання для визначення ступеня втрати життєдіяльності, рекомендовано - ендопротезування.
В подальшому, 18.12.2024 року Херсонською обласною медико соціальною експертною комісією позивачу не підтвердили інвалідність, у підтвердження чого надано довідку № 10 про невизнання інвалідом.
Не погодившись із рішенням комісії, позивач засобами поштового зв`язку направив скаргу за №27/12-24 від 27.12.2024 року, про перегляд рішення про невизнання його інвалідом та прийняття рішення про встановлення групи інвалідності, однак відповіді не отримав, що й стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21.03.1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).
Відповідно до статті 2 Закону України №875-ХІІ особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Відповідно до статті 3 Закону №875-ХІІ інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону №875-ХІІ громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його особою з інвалідністю.
Підпунктом «б» пункту 2 Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024 року вирішено Кабінету Міністрів України забезпечити утворення Міністерством охорони здоров`я України разом з Державним бюро розслідування, Службою безпеки України, Національною поліцією України, обласними, Київською міською військовими адміністраціями у тижневий строк робочих груп із перевірки рішень медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності посадовим особам відповідних державних органів. 
На виконання Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанови від 25 жовтня 2024 р. № 1207 та 08 листопада 2024 р. № 1276, якими внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 р. № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи». 
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26.10.2024 № 1809 «Про покладання прав та обов`язків Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України» було покладено права та обов`язки Центральної медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України (також за текстом – ЦМСЕК, Комісія) на Відповідача - Державну установу «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» (код згідно з ЄДРПОУ 03191673) з дати підписання цього наказу.
Постановою Кабінету Міністрів України Питання медико-соціальної експертизи №1317 від 03.12.2009 (що була чинна на момент оскаржуваних правовідносин) затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Згідно положень абзацу 4 пункту 13 Положення про медико-соціальну експертизу, Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України, зокрема, проводить перевірку обґрунтованості рішень, прийнятих обласними, центральними міськими, міськими, міжрайонними, районними медико-соціальними експертними комісіями і в разі потреби скасовує їх.
Таким чином, проведення перевірки обґрунтованості рішень інших нижчестоящих органів МСЕК здійснюється комісією за результатом переогляду. Тільки за результатом переогляду Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України приймає рішення щодо скасування, підтвердження, зміни попереднього висновку або формування нового висновку. 
У відповідності до п. 7 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи» (далі - Постанова № 1338), проведення оцінювання організовується у закладі охорони здоров`я, в якому затверджено перелік лікарів, які мають право проводити оцінювання.
Постановою №1338 затверджено окремий розділ «Критерії встановлення інвалідності», пунктом 5 якого передбачено, що ступінь обмеження життєдіяльності визначається як величина відхилення від нормальної функціональності особи, що впливає на її здатність здійснювати основні життєві активності. Таке визначення базується на об`єктивних критеріях, що включають функціональні, соціальні та психологічні аспекти.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 6 розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338 до критеріїв життєдіяльності людини належать: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
Згідно з пунктом 8 розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338 підставою для визнання особи особою з інвалідністю є одночасна наявність таких обов`язкових умов:
стійкі порушення функцій організму - хвороба триває не менше 12 місяців, або очікується, що вона триватиме щонайменше 12 місяців або призведе до смерті особи, а також існують мінімальні шанси на значне покращення стану навіть за умов застосування найкращого доступного лікування;
обмеження життєдіяльності - особа має помірний (1 ступінь), виражений (2 ступінь) або значний (3 ступінь) ступінь обмеження здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності;
необхідність вжиття заходів соціального захисту - особа має потребу в підтримці в повсякденному житті, а саме: отриманні послуг з реабілітації, паліативної допомоги, забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації, забезпеченні лікарськими засобами для використання в амбулаторних умовах та/або медичними виробами для використання в амбулаторних та побутових умовах.
На підставі вищевикладеного, в контексті наведених вище критеріїв встановлення інвалідності, при вирішенні питання визнання особи особою з інвалідністю, експертна комісія повинна перевірити наявність або відсутність обов`язкових умов встановлення інвалідності, про що має зазначити в своєму рішенні.
Водночас, зі змісту довідки №10 про невизнання інвалідом від 18.12.2024, вбачається, що дана довідка не містить інформації про оцінку усіх перелічених вище критеріїв. Зокрема, в ній не вказано про наявність або відсутність у позивача стійких порушень функцій організму, зважаючи на довготривалий період наявності у позивача захворювання з серпня 2022 року, а також в рішенні не надано оцінку здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.
Колегія суддів в контексті цього зауважує, що для прийняття рішення про відмову у встановленні інвалідності, недостатньо лише самого посилання на відсутність підстав для її встановлення, адже таке рішення повинно містити детальний опис фактичних підстав, на яких воно базується. 
Відповідно до пункту 20 Положення про медико-соціальну експертизу, комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою Міністерства охорони здоров`я України за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.
Пунктом 1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності (наказ Міністерства охорони здоров`я України України від 05.09.2011 р. № 561) (далі Інструкція), що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин,) визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
При огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії (п. 1.10 Інструкції).
З наявних матеріалів справи, а також виходячи з доводів апеляційної скарги вбачається, що огляд позивача не проводився і не передбачався, адже проводилась перевірка обґрунтованості встановлення позивачу інвалідності, без огляду на МСЕК, заочно, за наявними документами.
Водночас, згідно пункту 5 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, у разі коли особа, що звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд до комісії за станом здоров`я згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії у зв`язку з тим, що проживає у віддаленій місцевості, огляд проводиться за місцем проживання (вдома), у тому числі за місцем проживання у стаціонарних установах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб або в закладах охорони здоров`я, в яких така особа перебуває на лікуванні.
У разі подання письмової заяви особою, що звертається для встановлення інвалідності (її законним представником), у якої наявні захворювання, дефекти, необоротні морфологічні стани, порушення функцій органів та систем організму, за яких група інвалідності встановлюється безстроково, перелік яких затверджується Міністерства охорони здоров`я України, комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії.
Проте, згідно пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України Про деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України від 08.03.2022 № 225 (далі - Постанова №225) установлено, що на період дії воєнного стану на території України: пункт 5 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 Питання медико-соціальної експертизи (Офіційний вісник України, 2009 р., № 95, ст. 3265), не застосовується.
Як установлено підпунктом 1 пункту 1 Постанови №225 на період дії воєнного стану на території України та протягом шести місяців після його припинення або скасування: у разі коли особа, що звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд до медико-соціальної експертної комісії, така комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії.
Кримська республіканська, обласні, центральні міські у мм. Києві та Севастополі, міські, міжрайонні та районні медико-соціальні експертні комісії здійснюють свої функції з забезпеченням принципу екстериторіальності та забезпечують проведення медико-соціальної експертизи за направленням лікарсько-консультативною комісією незалежно від місця реєстрації, проживання або перебування особи, що звертається для встановлення інвалідності (підпункт 2 пункту 1 Постанови № 225).
Таким чином, обумовленими нормами порядку визначення інвалідності передбачено, що медико-соціальні експертні комісії здійснюють свої функції з забезпеченням принципу екстериторіальності та забезпечують проведення медико-соціальної експертизи за направленням лікарсько-консультативною комісією незалежно від місця реєстрації, проживання або перебування особи, що звертається для встановлення інвалідності.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що як Положенням про медико-соціальну експертизу, так і Постановою №225, в тому числі на період дії воєнного стану, встановлена особиста участь особи на огляд до медико-соціальної експертної комісії.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у разі, коли особа, що звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд до медико-соціальної експертної комісії, така комісія може приймати рішення про встановлення інвалідності заочно на підставі направлення лікарсько-консультативної комісії.
Водночас, законодавством визначена можливість комісії приймати рішення про встановлення інвалідності заочно лише у тому випадку, коли особа, що звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд.
Крім цього, описана вище Постанова №225 не містить жодних прямих чи не прямих положень щодо можливості заочного перегляду медико-експертної справи з прийняттям рішенням щодо позбавленням у особи групи інвалідності.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів, з урахуванням наведених приписів Положення про медико-соціальну експертизу, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності та Інструкції про встановлення груп інвалідності вважає, що оскаржене рішення у формі довідки №10 не містить необхідних та достатніх відомостей про наявність або відсутність необхідних умов для встановлення інвалідності, без посилання на докази, які підтверджують ті чи інші обставини, а дії відповідача щодо порядку проведення перевірки встановлення позивачу інвалідності та скасування такої без запрошення й опитування хворого (заочно) і об`єктивного обстеження та оцінки стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження - протиправними та такими, що вчинені не у спосіб, встановлений указаними нормативними документами.
Колегія суддів звертає також увагу на те, що відповідно до правових висновків Верховного Суду, що висловлені у постанові від 18.03.2021 у справі №280/4057/19, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини 2 статті 2 КАС України, колегія суддів встановила, що спірне рішення є необґрунтованим, оскільки відповідачем не визначено конкретних підстав прийнятого рішення та не визначено, які саме фактичні підстави слугували його прийняттю з урахуванням розділу «Критерії встановлення інвалідності» Постанови №1338.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.03.2020 у справі №240/7133/19, від 25.09.2018 у справі №804/800/16 та від 26.09.2018 у справі №817/820/16 суди вправі перевірити законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку, яка встановлена Інструкцією про встановлення груп інвалідності, Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Суди позбавлені можливості оцінювати підставність прийняття певного висновку, так як суди не є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів, враховуючи вказані висновки Верховного Суду, та дотримуючись встановлених меж досліджень щодо проведеної процедури прийняття рішення відповідачем у даній справі, дійшов висновку про порушенням відповідачем процедури проведення перевірки обґрунтованості рішення та/або переогляду шляхом проведення медико-соціальної експертизи стосовно позивача, що фактично є підставою для скасування спірного рішення Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про невизнання позивача інвалідом, що засвідчено довідкою №10 про невизнання інвалідом від 18.12.2024.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені в апеляційній скарзі доводи представника позивача не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 249, 286, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру оцінювання функціонального стану особи Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька