Справа № 487/7250/25 
Провадження № 2/487/380/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва, у складі: Головуючого судді - Притуляк І.О., за участю: секретаря судового засідання – Янковець Г.А., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, -
ВСТАНОВИВ:
26.09.2025 року шляхом формування в системі «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ткачук Г.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила:
припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; 
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому 1/4 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 357452,50 грн.. 
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшла 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 як дружина спадкодавця та ОСОБА_1 як спадкоємці першої черги за законом, у рівних частках прийняли спадщину пісдя смерті ОСОБА_3 ..
Таким чином на теперішній час сторони є співвласниками вказаної квартири з частками позивач -1/4, відповідач - 3/4. 
Відповідач проживає та одноособово користується спірною квартирою, у той час як ОСОБА_1 не може в повній мірі розпоряджатися належною йому часткою у спільному майні. При цьому, змушений систематично сплачувати заборгованість за комунальні послуги, споживачем яких не є. 
Позивач неодноразово пропонував ОСОБА_2 продати квартиру, розділивши кошти від її реалізації, однак отримав відмову.
Здійснити в натурі виділ належної позивачу 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , неможливо. 
Наведені обставини послугували підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом. 

Ухвалою від 07.10.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 15.12.2025 року, за клопотанням представника позивача з КП «ММБТІ» витребувано відомості про власників квартири АДРЕСА_1 ; з архіву Заводського районного суду міста Миколаєва витребувано матеріали цивільної справи №2-3392/2006 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , адміністрації Заводського району м.Миколаєва, Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Ухвалою від 27.01.2026 року, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

До судового засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно, належним чином.
Представник позивача – адвокат Ткачук Г.М. надала заяву, у якій розгляд справи просила провести за її та ОСОБА_1 відсутності, позовні вимоги задовольнити. 
Вказала, що проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.

З відома позивача у відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, матеріали судової справи 2-3392/2006, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКУ ЧСЗ 07.05.1998 року, у рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 повторне).
Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки зі Спадкового реєстру №82910573 від 16.10.2025 роуц, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.
Спадкоємцями першої чкрги за законом після смерті ОСОБА_4 були його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 ..
Позивач набув право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, на підставі рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 23.08.2006 року у справі №2-3392/2006, та здійснив державну реєстрацію свого права власності у встановленому порядку (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11767345 від 07.09.2006 року та Витяг з Державного реєстру речових прав №62840281 від 06.07.2016 року).
Відповідач ОСОБА_2 , вважається такою, що відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки була зареєстрована з ним за однією адресою на момент відкриття спадщини. 
Не дивлячись на те, що право власності на успадковану частку у вказаній квартирі відповідач у встановленому законом порядку не зареєстровала, фактично, з врахуванням положень ч.ч.3, 5 ст.1268 ЦК України, вона є власником 1/4 частки, яка належала її чоловіку, з моменту відкриття спадщини. 
Таким чином, на даний час співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (1/4 частка) та ОСОБА_2 (3/4 частки). 

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку користування зазначеною квартирою, чи здійснення її продажу, з метою отримання кожним зі співвласників грошової компенсації його частки, виділ в натурі належної йому 1/4 частки у спільному майні є неможливим, а тому просив стягнути на його користь грошову компенсацію за належну йому частку відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України.
На підтвердження розміру грошової компенсації частки у спірній квартирі позивач надав суду Висновок експерта про вартість майна, виконаний експертом з оцінки майна ПП «Експертно-ділового центру «Лідер» згідно якого станом на 22.09.2025 року, ринкова вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , може складати 357452,50 грн.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки фактично являється неподільним майном.
Правовий режим спільної часткової власності, передбачає володіння, користування та розпорядження майном з урахуванням інтересів усіх співвласників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Таким чином, з урахуванням закріплених п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при вирішенні спору даної категорії слід врахувати інтереси обох сторін, встановивши наступні обставини: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2025 року по справі №466/2128/24, зробила висновок про те, що механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків. Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо.
Велика Палата Верховного Суду виснує, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням.
Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом.
Примусове стягнення компенсації у розмірі, що перевищує фінансові можливості відповідача (відповідачів) та неминуче призведе до втрати його (їх) єдиного житла, порушує принцип пропорційності та покладає на відповідача (відповідачів) індивідуальний і надмірний тягар.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, доказів на підтвердження неможливості спільного з відповідачем користування квартирою, ОСОБА_1 не надав. Як і не надав доказів того, що звертався до відповідачки з пропозицією реалізувати спірну квартиру, з метою отримання грошової компенсація за частку у праві власності кожного зі співвласників. Чи з пропозицією продажу їй своєї частки (стаття 362 ЦК України.
Обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у користуванні вказаною квартирою, під час розгляду справи не встановлено.
Посилання позивача на те, що з нього за рішенням суду стягується заборгованість за житлово комунальні послуги, з долученням Судового наказу Заводського районного суду м.Миколаєва від 13.08.2025 року, за яким, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УК «Наш дім» стягнуто заборгованість за послуги з управлінння багатоквартирним будинком, не має правового значення при вирішенні заявленого спору, оскільки, з урахуванням положень ст.322 ЦК України, ОСОБА_1 , як власник майна несе тягар по його утриманню. Та у разі сплати вказаної заборгованості у повному обсязі, має право звернутися до ОСОБА_2 з позовом про стягнення понесених витрат, у розмірі її частки у праві власності на квартиру.

Також позивачем, не доведено, що відповідач ОСОБА_2 , 1939 року народження, враховуючи її вік та матеріальне становище, має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 357452,50 грн.
Суд наголошує на тому, що відповідно до встановлених за наявними у матеріалах справи доказами обставин, відповідач ОСОБА_5 , зареєстрована у даній квартирі, доказів того, що вона має інше житло, суду не надано.
З урахуванням вказаних обставини, суд дійшов висновку, що виконання рішення про стягнення з відповідачки компенсації у розмірі 357452,50 грн. за браком у неї реальної платоспроможності, неминуче призведе до примусової реалізації квартири чи її частини з прилюдних торгів у виконавчому провадженні, і відповідного ймовірного позбавлення її єдиного житла.
За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 23.05.2022 року у справі №686/29779/19 - присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачів, які сплатити таку компенсацію неспроможні, та визнання за ними всупереч їх волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів.

З урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи що у задоволені позову було відмовлено, витрати по сплаті судового збору мають бути покладені на позивача. 
Разом з тим, позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи довічно (Пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 ), отже, відповідно пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Таким чином судові витрати слід віднести на рахунок держави (ч.7 ст.141 ЦПК України). 
Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні - відмовити.
Судові витрати у справі віднести на рахунок держави. 
Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП не відомий.

Головуючий суддя:          І.О. Притуляк