ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3560/26 Справа № 204/2068/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Агєєва О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,
відповідач  ОСОБА_1 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Чудопалова С.В., –
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У лютому 2025року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі – АТ «ПУМБ», Банк) звернулося в суд з позовом проти ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 106 241,15грн.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що 08 жовтня 2019року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2001420890901, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в розмірі 30 000,00грн.
Також 11 січня 2020року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1001519580802, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в розмірі 40 000,00грн.
Відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином, тому в нього утворилась заборгованість, яка станом на 01 грудня 2024року по кредитному договору № 2001420890901 від 08 жовтня 2019року становить 46 580,00грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 29 834,49грн; заборгованості по процентам за користування кредитом – 16 745,51грн; по кредитному договору № 1001519580802 від 11 січня 2020року становить 59 661,15грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 36 664,89грн, заборгованості по процентам за користування кредитом – 16,26грн; заборгованості по комісії – 22 980,00грн; а всього – 106 241,15грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ «ПУМБ»заборгованість за кредитним договором № 2001420890901 від 08 жовтня 2019року в розмірі 46 580,00грн та за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року в розмірі 59 661,15грн, а всього –106 241,15грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки відповідачем було допущено порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь Банку.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
05 січня 2026року  ОСОБА_1  подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування рішення та відмову у задоволенні позову повністю.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що надані позивачем публічні пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитних договорів й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в Анкетах-заявах позичальника, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що надані позивачем розрахунки заборгованості самі по собі не можуть бути належними та допустимими доказами наявності боргу та його розміру. Також відповідач стверджував, що вказані розрахунки заборгованості не оформлені належним чином.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційні скарги не подали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 січня 2026року витребувано з Чечелівського районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 13 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2026року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року.
09 лютого 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 11?? год 17 березня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
08 жовтня 2019року відповідач  ОСОБА_1  підписав заяву № 2001420890901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі – ДКБО), та своїм підписом підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО, яка розміщена на сайті банку, у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО. Також у заяві  ОСОБА_1  просив відкрити на його ім`я поточний рахунок у гривні та надати кредитну картку. За умовами договору АТ «ПУМБ» відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 25 000,00грн, зі сплатою відсотків в розмірі 47,88. Відповідачем також підписано Паспорт споживчого кредиту, в якому визначені умови кредитування, зокрема, строк кредитування – 12 місяців, зі спливом яких строк продовжується на той самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої зі сторін /а.с.12/.
08 жовтня 2019рокувідповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 25000,00грн, який в подальшому збільшився 14 лютого 2020року до 40 000,00грн /а.с.37 зворот/.
Також 11 січня 2020року відповідач  ОСОБА_1  підписав заяву № 1001519580802 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі – ДКБО), та своїм підписом підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення ДКБО, яка розміщена на сайті банку, у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО. Також у заяві  ОСОБА_1  просив відкрити на його ім`я поточний рахунок у гривні та надати кредитну картку. За умовами договору АТ «ПУМБ» відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 40 000,00грн, зі сплатою відсотків в розмірі 47,88. Відповідачем також підписано Паспорт споживчого кредиту, в якому визначені умови кредитування, зокрема, строк кредитування – 12 місяців, зі спливом яких строк продовжується на той самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої зі сторін /а.с.11/.
Факт користування відповідачем кредитними коштами, у тому числі коштами за збільшеним кредитним лімітом, підтверджується випискою з його особового рахунку /а.с.41 зворот - 44/.
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості станом на 01 грудня 2024рокузаборгованість за кредитним договором № 2001420890901 від 08 жовтня 2019року становить 46 580,00грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 29 834,49грн; заборгованості по процентам за користування кредитом – 16 745,51грн; за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року становить 59 661,15грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 36 664,89грн, заборгованості по процентам за користування кредитом – 16,26грн; заборгованості по комісії – 22 980,00грн; а всього – 106 241,15грн/а.с.38 зворот - 41/.
Банком було направлено відповідачу письмову вимогу (повідомлення) від 02 грудня 2024року про наявність заборгованості та необхідність її сплати, також попереджено про наслідки невиконання цієї вимоги /а.с.35/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зробив висновок про те, що Банк та відповідач уклали договори шляхом підписання заяв позичальника та суд вважав, що є підтвердженими обставини щодо отриманих позичальником кредитних коштів в розмірі згідно наданих Банком розрахунків заборгованості, які відповідачем не повернуті.
Заразом, на думку суду позивачем підтверджені обставини щодо існування домовленості про розмір процентів за користування кредитними коштами.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як суд першої інстанції не повно з`ясував обставини у справі.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина перша статті 633 ЦК України проголошує, що публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов, які включені до заяв позичальника чи містяться в Умовах і Правилах надання банківських послуг, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов та їх погодження сторонами кредитних договорів, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договорів.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Для вирішення спору в даній справі обов`язковим є з`ясування обставин щодо виникнення зобов`язання боржника сплатити певну суму отриманих в кредит коштів та процентів на користь іншої сторони у строк та в порядку відповідно до цивільно-правового договору.
Позовні вимоги щодо стягнення процентів Банк обґрунтовував наявністю домовленостей про процентну ставку за кредитними договорами що малася в Заявах про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року і від 11 січня 2020року, та з огляду на зміст Паспорту споживчого кредиту, в яких умова щодо процентної ставки погоджена з позичальником під його розпис.
Розроблені Банком умови договору приєднання повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що інша сторона договору лише приєднується до тих умов, з якими вона ознайомлена.
Однак рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в апеляційній скарзі – без встановлення відповідних фактів.
За недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо ознайомлення позичальника  ОСОБА_1  з Умовами та Правилами надання банківських послуг апеляційний суд вважає, що такі Умови та Правила не були частиною договорів.
Зазначення в заявах позичальника про ознайомлення позичальника з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає Банк.
Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладених між сторонами кредитних договорів і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяви позичальника.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Водночас, підтверджені обставини та дії позичальника щодо погодження останнім з Банком умов про проценту ставку в певному розмірі та на умовах зазначених в письмових документах.
Вираження волі позичальника відбулось вчиненням певних дій, та суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у справі наявні докази направленості волі та погодження сторони договору умов з приводу процентної ставки за кредитом, та умов з цього приводу відображених в Заявах про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року і від 11 січня 2020року, та в Паспорті споживчого кредиту.
В Заявах про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року та від 11 січня 2020року, які містять підписи відповідача  ОСОБА_1 , зазначено базовий розмір процентів 47,88 % річних.
Паспорти споживчого кредиту в розділах «3. Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача» та «4. Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» містять інформацію щодо суми кредиту, строку договору і строку кредитування, а також розмір стандартної процентної ставки на рівні 47,88 % річних; та вказані документи містить дату 08 жовтня 2019року та 11 січня 2020року відповідно, і особисті підписи ОСОБА_1 .
Отже, умови кредитування щодо сплати процентів передбачені безпосередньо в Заявах про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Паспорті споживчого кредиту, що особисто підписані відповідачем.
Підписанням Заяв про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року і від 11 січня 2020року, та Паспорту споживчого кредиту без будь-яких застережень відповідач підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами таких договорів. Та обставина, що відповідач тривалий час вносив плату відповідно до умов зазначених вище угод, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування.
Зміст зобов`язання в наведеному Заявах про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року і від 11 січня 2020року, та Паспорті споживчого кредиту викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз Заяв позичальника, наданих Банком розрахунків та банківської виписки дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договорів зводилась до отримання коштів, які позичальник зобов`язаний повернути, із сплатою процентів за кредитними договорами в розмірі та умовах погоджених сторонами.
Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з умовами договору щодо розміру процентів за кредитними договорами; наявні відомості про те, що саме  ОСОБА_1  погодився з умовами з приводу процентної ставки за кредитом; та Банком доведені обставини, які давали можливість суду переконатись в тому з приводу яких відносин були складені Заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 08 жовтня 2019року і від 11 січня 2020року, та Паспорт споживчого кредиту, та хто ознайомлений з викладеними в них умовами.
Отже, в матеріалах справи наявні докази в підтвердження обставин щодо обґрунтованості нарахування процентів за кредитними договорами.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів існування заборгованості у заявленому розмірі, апеляційний суд не приймає до уваги як безпідставні, оскільки факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується частковим виконанням ним своїх зобов`язань за кредитними договорами, що вбачається із розрахунків заборгованості та виписки по рахунку.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020року у справі № 127/23910/14-ц вказав, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Отже, надані позивачем розрахунки заборгованості є належними та допустимими доказами на підтвердження факту видачі кредитних коштів  ОСОБА_1 .
Таким чином, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем не оспорено у передбаченому законом порядку факт укладення кредитних договорів та їх умови.
Задовольняючи позов АТ «ПУМБ», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про надання позивачем належних та допустимих доказів укладення з відповідачем кредитних договорів, враховуючи вищезазначені обставини справи та вимоги закону.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що судом першої інстанції не було встановлено на підставі належних та допустимих доказів наявність беззаперечної заборгованості за спірними кредитами.
Однак такі доводи є необґрунтованими та зводяться до переоцінки доказів, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку –розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково –зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок –це процесуальний обов`язок суду.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунки заборгованості та виписку по особовому рахунку.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020року у справі № 760/7792/14-ц.
Судом встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 01 грудня 2024року підтверджується розрахунками заборгованості та випискою по рахунку, що свідчить про те, що судом досліджувались первинні документи.
Крім того, судом було встановлено, що матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунках заборгованості  ОСОБА_1 перед позивачем.
Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції було належним чином перевірено розрахунки заборгованості і виписку по особовому рахунку, та оцінено їх в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належними та допустимими доказом в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.
Встановлено, відповідач  ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договорами, що підтверджує факт укладення кредитних договорів між сторонами.
Відповідач  ОСОБА_1 не надав суду доказів, які спростовували б розрахунки заборгованості перед АТ «ПУМБ», не довів відсутність заборгованості.
Також  ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем  ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчать підпис у кредитних договорах, в яких погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договорами, а розрахунками заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  про те, що надані позивачем розрахунки заборгованості не обґрунтовані належними та допустимими доказами, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки розрахунки заборгованості за кредитними договорами були перевірені судом, який визнає їх належними та допустимими доказами у справі. Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявляв відповідні клопотання.
А тому доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Водночас щодо вимоги Банку про сплату комісії за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020рокув розмірі 22 980,00грн апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
10 червня 2017року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
На підставі частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.
Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022року у справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021року у справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021року у справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021року у справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 кредитного договору № 1001519580802 від 11 січня 2020року, укладеного між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , комісія за обслуговування кредитної заборгованостістановить 3,99 % щомісячно від суми кредиту.
З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
За таких обставин положення пункту 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Оскільки надання кредиту, розрахунково-касове обслуговування– це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як обслуговуваннякредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, оскільки положення кредитного договору № 1001519580802 від 11 січня 2020рокупро сплату позичальником на користь Банку комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3,99 % щомісячноє нікчемними, то позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 22 980,00грннеобґрунтованою.
Встановивши, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020рокувідповідачем на виконання умов договору було сплачено 4 790,40грн в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту, – суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зарахування сплаченої позичальником комісії в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту.
Оскільки розмір заборгованості за тілом кредиту становить 36 664,89грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненнюзаборгованість за тілом кредиту в розмірі 31 874,49грн (36 664,89 - 4 790,40), тому загальна сума за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року, яка підлягає поверненню позичальником складає 31 890,75грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 31 874,49грн; заборгованості по процентам за користування кредитом – 16,26грн.
Банком в порушення вказаних вимог процесуального закону ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження законності нарахування заборгованості по комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, в повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року в розмірі 59 661,15грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року станом на 01 грудня 2024року в розмірі 31 890,75грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 31 874,49грн; заборгованості по процентам за користування кредитом – 16,26грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення комісії слід відмовити. Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині розміру загальної суми, стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» за кредитними договорами № 2001420890901 від 08 жовтня 2019року та № 1001519580802 від 11 січня 2020року необхідно змінити з 106 241,15грн до 78 470,75грн.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року, рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» розміру судового збору слід змінити з 2 422,40грн до 1 789,21грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (78 470,75 х 100 / 106 241,15 х 2 422,40 / 100 = 1 789,21).
Застосовуючи частину десяту статті 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, слід стягнути з АТ «ПУМБ» на користь  ОСОБА_1  судові витрати, що складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 844,39грн (3 633,60 - 1 789,21 = 3 145,26).
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року в розмірі 59 661,15грн – скасувати.
Задовольнити частково позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 1001519580802 від 11 січня 2020року станом на 01 грудня 2024року в розмірі 31 890,75грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 31 874,49грн; заборгованості по процентам за користування кредитом – 16,26грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення комісії – відмовити.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині розміру загальної суми, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» за кредитними договорами № 2001420890901 від 08 жовтня 2019року та № 1001519580802 від 11 січня 2020року – змінити з 106 241,15грн до 78 470,75грн.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року в частині визначеного до стягнення розміру судового збору – змінити з 2 422,40грн до 1789,21грн.
В решті рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 грудня 2025року – залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1  судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 844,39грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 березня 2026року.

Судді: