ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 лютого 2026 року
м. Харків
справа № 634/1133/25
провадження № 22-ц/818/1501/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» про забезпечення доказів до подання позовної заяви за апеляційною скаргою Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» на ухвалу Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року, постановлене під головуванням судді Зимовського О.С., - 
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» звернулась до суду із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви, в якій просила направити обґрунтовану вимогу суду (витребувати докази) до Сахновщинської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкової справи померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ; витягів зі спадкового реєстру спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину задля з`ясування кола спадкоємців померлої – ОСОБА_1 . 
Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року у задоволенні заяви Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» відмовлено. 
В апеляційній скарзі Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» просить скасувати ухвалу Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року та постановити нову, якою задовольнити заяву Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит».
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення помилково не враховано, що неможливість визначити коло спадкоємців фактично позбавляє Кредитну спілку «Лозівський взаємний кредит» на звернення до суду. Судом першої інстанції помилково не враховано зміст статті 8 Закону України «Про нотаріат», якою чітко визначено, що відомості зі спадкових справ становлять нотаріальну таємницю. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не заначено жодного обґрунтування можливості втрати доказів, утруднення їх збирання та подання у подальшому, тобто заявник помилково ототожнює інститут забезпечення доказів з витребуванням доказів. Заявник звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів для того, щоб визначити коло спадкоємців після померлої ОСОБА_1 і якщо такі є то можливо звернутися до суду з позовом до спадкоємців для захисту порушеного права заявника, а не для того, щоб отримати відповідні докази до настання моменту неможливості їх збирання. 
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів.
Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, витратити свою доказову цінність тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути зазначені, зокрема, докази, які необхідно забезпечити; обставини, для доказування яких вони необхідні, обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві не зазначено жодного обґрунтування можливості втрати доказів, утруднення їх збирання та подання в подальшому, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення доказів.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки суд, вирішуючи зазначене питання, не надав належної оцінки доводам заявника щодо необхідності забезпечення доказів до пред`явлення позову та неможливості їх отримання іншим шляхом, та неможливості звернутися із позовом, оскільки невідомі спадкоємці боржника.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
Суд першої інстанції доводи заявника щодо неможливості отримати інформацію про коло спадкоємців в інший спосіб не врахував та помилково відмовив у задоволенні заяви Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит».
Зі змісту поданої Кредитною спілкою «Лозівський взаємний кредит» заяви убачається, що фактично кредитна спілка позбавлена можливості отримати інформацію щодо кола спадкоємців боржника ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відомості зі спадкової справи становлять нотаріальну таємницю. Заявник вчасно подав до нотаріуса вимогу до спадкоємців боржника, яка долучена до матеріалів спадкової справи. Проте заяв про видачу свідоцтв про право на спадщину від спадкоємців не надходило. Відсутність даних про коло спадкоємців унеможливлює подання заявником позову до суду. 
Тому заява про забезпечення доказів підлягає задоволенню частково, а саме шляхом витребування відомостей щодо спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, із зазначенням їх ідентифікаційних даних, адреси реєстрації та місця проживання. 
Підстав для витребування копії спадкової справи колегія суддів наразі не вбачає.
Ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст.374,379,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» – задовольнити частково. 
Ухвалу Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року – скасувати. 
Заяву Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» про забезпечення доказів до подання позовної заяви – задовольнити частково. 
Витребувати у Сахновщинської державної нотаріальної контори інформацію про осіб (їх прізвища, ім`я та по батькові, РНОКПП, адреси проживання), які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:        О.В. Маміна

Судді:         Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова