ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/8420/25	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/126/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря - Дідух М.Є. 
та представника відповідача —    Фльорківа О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8420/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фльорків Олександр Володимирович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовом позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» звернулось в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 110041,08 грн.
В обґрунтування вимог позивач вказав, що 27 серпня 2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Дельта», в якості Кредитора, та громадянином України ОСОБА_1 , в якості Позичальника, укладений кредитний договір №1901/0808/71-224, за умовами якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, зі сплатою 11,9% річних з кінцевим терміном повернення до 27 серпня 2038 року включно. Банк зобов`язання свої виконав в повному обсязі.
23.07.2020 року між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН» укладено договір №2294/К про відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №862, за яким, в тому числі, до ТОВ “ФК “ФІНЛАЙН” перейшло: право вимоги Кредитора за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 року, укладений з гр. ОСОБА_1 ; право Іпотекодержателя за договором іпотеки від 27.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевичем О.О. за реєстровим №3880, Іпотекодавець – ОСОБА_1 .
Згідно додатку №2 до договору про відступлення права вимоги, ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН» набуто право вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 в наступному розмірі: - Заборгованість за основним боргом - 11 795,89 дол.США,; - Заборгованість за відсотками – 199,50 дол.США
Загальна сума заборгованості по договору склала 11 995,39 дол.США, що еквівалентно 333 229,54 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 23.07.2020.
Станом на 23.04.2025 у Позичальника наявна прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 2 650,41 доларів США, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Оскільки позивач не має валютної ліцензії на отримання коштів в іноземній валюті, тому з відповідача повинна бути стягнута прострочена сума заборгованості в національній валюті за офіційним курсом НБУ на дату звернення до суду.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» прострочену заборгованість за відсотками за Кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 у розмірі 110041 (сто десять тисяч сорок одну) гривню 08 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» 3028 (Три тисячі двадцять вісім) гривень сплаченого судового збору.
Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фльорків Олександр Володимирович, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що на підставі договору №2294/К про відступлення прав вимоги, укладеним 23 липня 2020 із ПАТ «Дельта Банк», позивачем набуто право вимоги за кредитним договором № 1901/0808/71-224 від 27.08.2008 в розмірі 11795,89 дол.США заборгованості по тілу кредиту та 199,50 дол. США заборгованості за нарахованими процентами за кредитом, а тому нарахування позивачем відсотків понад обсяг, набутий за договором №2294/К про відступлення прав вимоги від 23.07.2020 та визначений у Додатку № 2 до цього договору є безпідставним та не відповідає умовам договору №2294/К про відступлення прав вимоги від 23.07.2020. 
Таким чином, враховуючи розмір права вимоги за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 залишок заборгованості за кредитним договором № 1901/0808/71-224 від 27.08.2008 складає 7721,76 дол.США, з урахуванням сплачених відповідачем коштів - 4273,63 дол.США.
Також, судом першої інстанції не враховано, що право на нарахування відсотків у кредитора виникло на підставі кредитного договору №1901/0808/71-224 від 27.08.2008, котрим передбачено здійснення валютних кредитних операцій, для здійснення яких законодавцем встановлена вимога щодо наявності у банку чи іншої фінансової установи ліцензій, в тому числі ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій.
Нарахування позивачем, який, як встановлено судом, не має генеральної та індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, відсотків за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008, укладеним у іноземній валюті долар США, понад обсяг, набутий за договором №2294/К про відступлення прав вимоги від 23.07.2020 та визначений у Додатку № 2 до цього договору є безпідставним, а протилежні висновки суду першої інстанції, якими обґрунтовано оскаржуване рішення, не відповідають закону та суперечать йому.
Окрім того, в серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, котрим банк просив в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором № 1901/0808/71-224 від 27.08.2008 р. у розмірі 283 116,17 грн, з яких тіло кредиту – 264 355,29 грн, відсотки – 18 760,88 грн, звернути стягнення на предмет договору іпотеки № 1901/0808/71-224- Z-1 від 27.08.2008 р., а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2016 в справі №607/15069/15-ц позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 1901/0808/71- 224 від 27.08.2008 р. в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, що станом на 25.11.2015 року становить 295762,28 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2026 р. в справі №607/15069/15 скасовано, постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 р. змінено у частині встановлення правових підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, в іншій частині рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 залишено без змін.
Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», як кредитор за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 та іпотекодержатель за договором іпотеки №1901/0808/71-224-Z-1 від 27.08.2008, скористалося своїм правом вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.
Отже, звернувшись у суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Дельта Банк», як кредитор, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Відтак, нарахування позивачем відсотків за кредитним договором № 1901/0808/71-224 від 27.08.2008 за будь-які періоди після односторонньої зміни кредитором строку користування кредитом є безпідставним та суперечить закону, і позовна вимога про стягнення таких нарахованих відсотків задоволенню не підлягає.
Представник ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» — Павлова О.М. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що на думку заявника нарахування відсотків понад обсяг, набутий за договором №2294/К про відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №862 та визначений у Додатку № 2 до цього договору, є безпідставним та не відповідає умовам п.2 даного договору.
Однак дані твердження заявника не відповідають дійсності, оскільки розмір права вимоги, встановлений у Додатку №2 до цього Договору набувається Новим кредитором в день настання Відкладальної обставини відповідно до п.16-1 цього Договору, але не обмежується ним. Розмір права вимоги, встановлений у Додатку №2 – це розмір зобов`язання на момент відступлення.
До нового кредитора переходять права кредитора за основними договорами, зокрема і нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних відповідно до п.1.3 кредитного договору №1901/0808/71-224 від 27.08.2008.
Також, в апеляційній скарзі заявник зазначає, що ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН» не може мати права вимоги за спірним договором купівлі-продажу, оскільки підприємство не отримало у встановленому законом порядку ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій.
Однак в цій частині заявник частково посилається на законодавство, яке вже втратило чинність, а саме Декрет Кабінету Міністрів України №15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року який втратив чинність 07.02.2019, підстава — 2473-VIII ЗУ«Про валюту та валютні операції».
Крім того, ТОВ “ФК “ФІНЛАЙН” не є первісним кредитором за кредитним договором, ТОВ “ФК “ФІНЛАЙН” не видавав кредит у валюті, не проводив нову валютну операцію, а лише виконує зобов`язання за вже укладеним між Банком і ОСОБА_1 за кредитним договором. Валютна ліцензія не потрібна у випадках, коли нарахування за кредитним договором, який набутий Новим кредитором шляхом відступлення та розрахунки за ним здійснюються на території України в національній валюті - гривні, з прив`язкою до офіційного курсу НБУ на дату платежу. Дана операція не є валютною, не проходить через валютні рахунки, тому порушення валютного законодавства відсутнє (ст. 9 Закону України «Про валюту та валютні операції»).
Отже, нарахування відсотків за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 (також понад обсяг встановлений у Додатку №2 до договору №2294/К про відступлення прав вимоги від 23.07.2020) є правомірним і не потребує ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій.
Щодо тверджень заявника про звернення стягнення на предмет іпотеки, як підставу для зупинення нарахування відсотків, то вказують, що звернення стягнення на предмет іпотеки не є тотожним з достроковим поверненням боргу за кредитним договором. Рішення про стягнення боргу з відповідача жодною з судових інстанцій не приймалося, а тому позивач має повне право на стягнення боргу в судовому порядку. Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки це лише спосіб реалізації застави, а не припинення основного зобов`язання. 
Тож, пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до автоматичного припинення основного зобов`язання, оскільки це два різні процеси: один стосується звернення стягнення на заставне майно, а інший – погашення самого боргу. Строк кредитування змінюється відповідно до умов договору або рішення суду, а не автоматично внаслідок подання позову.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 — адвокат Фльорків О.В. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладені у ній.
Представник ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» — Павлова О.М. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Фльорківа О.В., проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», в якості Кредитора та ОСОБА_1 , в якості позичальника укладений кредитний договір №1901/0808/71-224 (а.с.23-26), за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 35 000 доларів США, зі сплатою 11,9% річних, на строк з 27 серпня 2008 по 27 серпня 2038 року включно.
Пунктом 3.5. Кредитного договору №1901/0808/71-224 від 27.08.2008, встановлено черговість погашення заборгованості, а саме: 1) Сплата процентів та комісії; 2) Погашення кредиту (основного боргу); 3) Неустойка та інші збитки. В разі наявності простроченої заборгованості, кошти спрямовуються в наступній черговості: 1) Погашення прострочених процентів; 2) Погашення простроченої заборгованості за комісіями; 3) Погашення простроченої заборгованості за кредитом (основний борг).
25 травня 2012 року між ПАТ “Сведбанк” та ПАТ “Дельта Банк” укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором ПАТ “Сведбанк” передає (відступає) ПАТ “Дельта Банк” замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях та до нього переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
23.07.2020 між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН» укладено договір №2294/К про відступлення прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №862, за яким, в тому числі, до ТОВ “ФК “ФІНЛАЙН” перейшло:
- право вимоги Кредитора за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008, укладений з ОСОБА_1 ;
- право Іпотекодержателя за договором іпотеки від 27.08.2008, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевичем О.О. за реєстровим №3880, Іпотекодавець – ОСОБА_1 .
Згідно Витягу з Додатку №2 до договору про відступлення права вимоги, ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН» набуто право вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 в наступному розмірі: заборгованість за основним боргом - 11795,89 дол.США; заборгованість за відсотками – 199,50 дол.США (а.с.13).
14.03.2024 року кредитором була направлена на адресу Позичальника досудова вимога №13/1 від13.03.2025, яка була вручена Позичальнику згідно трекінгу Укрпошти 20.03.2025 року. У досудовій вимозі Кредитор надав термін протягом 30 днів з дня вручення вимоги погасити прострочену заборгованість за кредитним договором, яка виконана Позичальником не була.
Станом на 23.04.2025 у позичальника наявна прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 2 650,41 доларів США. Зазначена прострочена заборгованість на даний час є не погашеною та наявною в обліку ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН», що підтверджується виписками по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с.94-103).
В ході розгляду справи, судом було встановлено, що в серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, котрим банк просив в рахунок виконання основного зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором № 1901/0808/71-224 від 27.08.2008 у розмірі 283 116,17 грн, з яких тіло кредиту – 264 355,29 грн, відсотки – 18760,88 грн, звернути стягнення на предмет договору іпотеки № 1901/0808/71-224- Z-1 від 27.08.2008, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2016 в справі №607/15069/15-ц позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 1901/0808/71- 224 від 27.08.2008 в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, що станом на 25.11.2015 становить 295762,28 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2026 р. в справі №607/15069/15 скасовано, постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 змінено у частині встановлення правових підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, в іншій частині рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 залишено без змін.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ “ФК “ФІНЛАЙН”, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 23.04.2025 у позичальника наявна прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 2 650,41 доларів США. Зазначена прострочена заборгованість на даний час є не погашеною та наявною в обліку ТОВ «ФК «ФІНЛАЙН», що підтверджується виписками по особовому рахунку ОСОБА_1 . Також, суд виснував, що пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до автоматичного припинення основного зобов`язання, оскільки це два різні процеси: один стосується звернення стягнення на заставне майно, а інший – погашення самого боргу. Строк кредитування змінюється відповідно до умов договору або рішення суду, а не автоматично внаслідок подання позову. 
Колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 (надалі – відповідач) укладено кредитний договір №1901/0808/71-224, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США із сплатою 11,9 % річних на строк до 27 серпня 2038 року 
У пункті 3.9 кредитного договору передбачено, що при порушенні умов, передбачених п.5.1.8. цього договору, та/або у випадках, в яких чинним законодавством України ( в тому числі у випадках, передбачених Законом України “Про іпотеку”) передбачено право дострокої вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, та/або якщо позичальник порушує строки платежів, встановлен в п.3.1. цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору.
Згідно з пунктом 6.1.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником умов п.3.8. та/або 3.9 та/або 6.1.2. цього договору, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору.
При настанні подій зазначених у п.3.8., п.3.9., п.6.1.2. цього договору, вимагати погашення заборгованості у повному обсязі (суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, штрафних санкцій) (6.1.3 договору). 
Матеріалами справи підтверджено, що 25 травня 2012 року між ПАТ “Сведбанк” та ПАТ “Дельта Банк” укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором ПАТ “Сведбанк” передає (відступає) ПАТ “Дельта Банк” замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях та до нього переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
Також, із матеріалів справи встановлено, що у серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі – ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності., посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого станом на 25 листопада 2015 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 295 762,28 грн, з яких: 118 98,93 дол. США, що еквівалентно 284 970,34 грн – заборгованість за кредитом; 214,08 доларів США, що еквівалентно 5127,05 грн – заборгованість за відсотками,5 364, 50 грн – пеня, 300,39грн – сума за ставкою 3% від суми прострочених відсотків.
У зв`язку з наведеним позивач в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором просив звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання право власності на цю квартиру за ПАТ «Дельта Банк».
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2016 в справі №607/15069/15-ц позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 1901/0808/71- 224 від 27.08.2008 р. в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, що станом на 25.11.2015 року становить 295762,28 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2026 в справі №607/15069/15 скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в повному обсязі.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 р. змінено у частині встановлення правових підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, в іншій частині рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 04.07.2016 залишено без змін.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто стягнення процентів та пені за кредитним договором можливе у межах погодженого сторонами строку кредитування або до моменту пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язання (зміни строку виконання зобов`язання). 
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що звернувшись у серпні 2015 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Дельта Банк», такими діями кредитор на власний розсуд змінив строк виконання зобов`язання, отже й проценти за кредитним договором від 27 серпня 2008 року №1901/0808/71-224 підлягають стягненню в розмірі, визначеному у позові, а саме: в сумі 214,08 доларів США.
Водночас, з наявної в матеріалах справи виписки-розрахунку по рахунку процентів за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27 серпня 2008 року (а.с.94-103) вбачається, що відповідачем за період з 23.07.2020 по 22.04.2025 на погашення процентів за договором сплачено 4 176,99 доларів США. Отже, заборгованість за відсотками за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27 серпня 2008 року в ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» відсутня.
Враховуючи наведене, включення позивачем до суми заборгованості за договором складової заборгованості за відсотками за кредитним договором є необґрунтованим, відтак у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» прострочену заборгованість за відсотками за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 у розмірі 2650,41 доларів США, що еквівалентно 110 041,08 грн слід відмовити. 
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» прострочену заборгованість за відсотками за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 у розмірі 110 041, 08 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.
Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви про стягнення простроченої заборгованоісті за відсотками в розмірі 110 041,08 грн слід відмовити.
Щодо судових витрат.
За приписами статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду щодо задоволених позовних вимог про стягнення за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008 простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 110 041,08 грн.
Із платіжної інструкції № RK62-YM92-SLDE від 27.11.2025 видно, що ОСОБА_1 , за апеляційний розгляд скарги, сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 грн.
За таких обставин, з позивача слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 в розмірі 3633,60 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.
Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Згідно з правовою позицієї, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що представник ОСОБА_1 - адвокат Фльорків О.В. в апеляційній скарзі просить вирішити питання судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
28.01.2026 представником заявника – адвокатом Фльорківим О.В. подано через систему «Електронний Суд» до апеляційного суду клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а саме: ордер на надання правничої допомоги серії ВО №1124500 від 27.11.2025, копію договору від 31.12.2025 про внесення змін до договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.05.2025, укладеного між Рамазановим А.В. та адвокатським об`єднанням “СИЛА ПРАВА”, Додаток №2 від 10.11.2025 до Договору про надання професійної правничої допомоги від 14.05.2025, згідно якого вбачається, що за одну годину представництва в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо клієнт сплачує адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 1000 грн, акт №2 обсягу надання правничої (правової) допомоги від 28 січня 2025 року.
При цьому зі змісту акта виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 28.01.2026 вбачається, що відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 14.05.2025 та додатку №2 від 10.11.2025 до цього договору адвокатське об`єднання надало, а клієнт отримав правничу (правову) допомогу в такому обсязі: 1) підготовка та подання апеляційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду тернопільської області від 03.11.2025 в розмірі 5000 грн; 2) участь в судових засіданнях в розмірі 1000 грн.
Отже, загальна вартість отриманих послуг з надання правової допомоги складає 6 000,00
Таким чином, витрати відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, що заяви від позивача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не поступало.
Отже, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт, заяви від позивача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не поступало, а тому приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» на користь ОСОБА_1 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фльорків Олександр Володимирович, задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1901/0808/71-224 від 27.08.2008, у розмірі 110 041,08 грн відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНЛАЙН» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за суд апеляційної інстанції в розмірі 3663,60 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 лютого 2026 року.

Головуюча         Н.М. Храпак

Судді:         О.З. Костів

М.В. Хома