КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/43511/25-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3245/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року, постановлене під головуванням судді Соколова О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Ярослав Вікторович про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Я.В. про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення (т. 1 а.с. 1-19).
Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, загальною площею 47,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2430190480000), що належить на праві власності ОСОБА_1 з забороною суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна (т. 1 а.с. 20-26).
В обґрунтування заяви зазначав, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач насамперед має на меті захистити своє право на отримання грошових коштів, присуджених на його користь з відповідача-1 рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2025 року у справі № 757/55397/24-ц, шляхом звернення стягнення на майно боржника.
З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між відповідачами, на підставі якого з власності відповідача-1 вибуло згадане нерухоме майно, інтерес у поверненні якого до її власності має позивач, і новий власник цього майна відповідач-2 не обмежений у можливості відчужити спірне майно, невжиття заходу забезпечення позову у виді арешту на майно істотно ускладнить або унеможливить в майбутньому виконання рішення суду у разі ухвалення судом рішення на користь позивача (т. 1 а.с. 20-26).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бережний Я.В., про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення - задоволено.
Накладено арешт на квартиру, загальною площею 47,7 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2430190480000), що належить на праві власності ОСОБА_1 із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного нерухомого майна (т. 1 а.с. 172-173).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 08 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову (т. 1 а.с. 194-196).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм статей 149-151, 153 ЦПК України, а також із порушенням принципу співмірності заходів забезпечення позову.
Вказував, що позивач не довів реальну загрозу відчуження квартири чи утруднення виконання рішення суду. Посилання на гіпотетичну можливість відчуження майна є припущенням.
Позов подано про визнання договору дарування недійсним, а не про витребування майна. Отже, арешт квартири добросовісного власника є надмірним заходом.
Апелянт набув квартиру на підставі нотаріального договору дарування і не був стороною у попередньому спорі.
Ухвала не містить мотивів, чому арешт є єдиним можливим способом забезпечення позову.
Арешт обмежує право власності, гарантоване статтями 317, 319 ЦК України та статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції (т. 1 а.с. 194-196).
29.12.2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Балійчук Л.І., в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 1 а.с. 231-234). 

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Сова В.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Балійчук Л.І. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом 19 лютого 2026 року були сповіщені 25 грудня 2025 року, кожен окремо, повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази. Повідомлення відповідача  ОСОБА_5 , щодо якого відсутні відомості про наявність у нього Електронного кабінету в ЄСІТС, повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, факт належного повідомленняапелянта  ОСОБА_1 підтвердила в суді його представник - адвокат Сова В.В., належне сповіщення позивача ОСОБА_2 його представник - адвоката Балійчук Л.І. визнала в судовому засіданні, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання апеляційного суду (т. 1 а.с. 221-225, 243-244, 247).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Частиною 1 та 2 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії..
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним укладеного 22.12.2022 року між відповідачами договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сокол І.В., зареєстрованого у реєстрі за № 9946, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення права власності відповідача ОСОБА_3 на зазначену квартиру.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_3 має заборгованість за договором позики від 07 лютого 2022 року, укладеним з позивачем, та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача борг у розмірі 200 000 доларів США за договором позики від 07 лютого 2022 року, а також судовий збір у розмірі 15 140 грн. 
Однак, боржник ОСОБА_3 з метою унеможливлення звернення стягнення на належне йому 22.12.2022 відчужив належну йому спірну квартиру за договором дарування на користь ОСОБА_1 .
Отже, позивач вважав, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на приховання цього майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на квартиру в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів за договором позики.
В заяві про забезпечення позову позивач просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту квартиру АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 .
Такий спосіб захисту може буде ефективним лише у разі, якщо нерухоме майно не буде відчужене на користь третіх осіб, оскільки в такому випадку визнання недійсними оспорюваного договору не забезпечить повернення нерухомого майна у володіння ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції, перевіривши такі доводи заявника, з`ясувавши співмірність виду забезпечення позову, який він просив застосувати, зміст позовних вимог, обґрунтовано вважав, що невжиття заходів забезпечення позову в цій справі може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог, тому зробив правильний висновок про задоволення заяви. 
При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Згідно з частинами першою, другу статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Тобто законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі, яка переглядається, позивач насамперед має на меті забезпечити ефективний захист своїх прав, зокрема щодо виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2025 року у справі № 757/55397/24-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача борг у розмірі 200 000 доларів США за договором позики від 07 лютого 2022 року, а також судовий збір у розмірі 15 140 грн.
Отже, звертаючись до суду із цим позовом, позивач має на меті захистити своє право на повернення переданих в позику грошових коштів за рахунок квартири, що є предметом оспорюваного договору дарування.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову
Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірного майна перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що останній не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
При цьому, варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 20 лютого 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов