ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/5874/24 пров. № А/857/23095/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (головуючий суддя: Гебеш С.А., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 31.08.2024, звернулася з позовом до суду, який надійшов засобами поштового зв`язку в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №072050013870 від 12.04.2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.04.2024 року про призначення пенсії.
В обґрунтування позову позивачка зазначає, що в квітні 2024 року вона звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком. Заява розглянута Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області за принципом екстериторіальності, рішенням якого від 12.04.2024 року відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю страхового стажу. Так, до такого не було зараховано період роботи за трудовою книжкою з 01.01.2002 року по 31.12.2003 року, оскільки відсутня сплата страхових внесків в індивідуальних відомостях застрахованої особи (довідка ОК-5). Зазначає, що до 01.01.2004 року стаж вимірюється періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 01.01.2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховуються як страховий стаж.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії від 12 квітня 2024 року №072050013870.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 01.01.2002 року по 31.12.2003 рік та повторно розглянути заяву від 05.04.2024 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відповідно до наданих до заяви документів загальний страховий стаж позивачки склав 27 років 5 місяців 10 днів. Вік позивачки на дату звернення становив 60 років. Відповідно до вимог п. 1 ст. 26 закону №1058 у 2024 році право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 року. Як вбачається з документів, зокрема з трудової книжки позивачки від 24.10.1983 року серії НОМЕР_1 , а саме запису №12 від 01.01.2002 року така прийнята на роботу помічником шеф-кухаря за трудовим договором від 02.09.2002 року №134 зареєстрованим Свалявським РЦЗЗ" та витягу з Реєстру застрахованих осіб (ОК-5), у ньомі відсутні відомості про ОСОБА_1 про сплату страхових внесків та взагалі нарахування заробітної плати за період з 01.01.2002 року по 31.12.2003 року. Крім того, зазначає, що навіть у випадку зарахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.01.2002 року по 31.12.2003 року, остання не буде мати права на призначення пенсії у віці 60 років, оскільки загальний страховий стаж становитиме менше 31 року.
Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.04.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про призначення пенсії за віком, до якої долучила ряд документів, серед яких: трудову книжку НОМЕР_1 .
Вказана заява позивачки, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), яке рішенням №072050013870 від 12.04.2024 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період її роботи з 01.01.2002 року по 31.12.2003 року по трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки відсутня сплата страхових внесків в Індивідуальних відомостях застрахованої особи (Ок-5).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації щодо сплати страхових внесків страхувальником у періоди роботи позивачки з 01.01.2002 по 31.12.2003 не є підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачки вказаного періоду її роботи, оскільки позивака не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульовано положеннями Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірні правовідносини виникли з приводу відмови органу Пенсійного фонду України у призначенні позивачці пенсії за віком.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності визначеного законом страхового стажу. Починаючи з 01 січня 2018 року тривалість необхідного страхового стажу щорічно збільшується, і у період з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року становить не менше 31 року.
Згідно з частиною другою статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за наявності страхового стажу від 21 до 31 року (у 2024 році).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , після досягнення 63-річного віку, за наявності страхового стажу від 21 до 31 року, набула право на призначення пенсії за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV.
З рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №072050013870 від 12.04.2024 вбачається, що страховий стаж позивачки визначено у розмірі 27 років 5 місяців 0 днів. Водночас до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003 згідно з трудовою книжкою, з підстав відсутності відомостей про сплату страхових внесків у даних персоніфікованого обліку (форма ОК-5).
Оцінюючи правомірність зазначеного рішення, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Закон №1058-IV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Пунктом 1 частини першої статті 8 цього Закону встановлено, що право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які є застрахованими особами, досягли встановленого пенсійного віку та мають необхідний страховий стаж.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону №1058-IV у солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Обчислення страхового стажу здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду за даними персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження такої системи — на підставі документів, визначених законодавством, що діяло раніше.
Систему персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування запроваджено з 01 липня 2000 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794.
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності, які враховувалися до стажу роботи до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, визначених законодавством, що діяло раніше.
Відповідно до статті 44 Закону №1058-IV призначення пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично у випадках, передбачених законом. У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку необхідних даних про страховий стаж, орган Пенсійного фонду зобов`язаний повідомити особу про необхідність подання додаткових документів. При цьому органи Пенсійного фонду наділені правом витребовувати відповідні документи від підприємств, установ та організацій, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей.
Відповідно до пункту 12 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01.03.2001 №121, на виконання вимог Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV правлінням Пенсійного фонду України прийнято постанову від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови від 07.07.2014 №13-1), якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (далі – Порядок №22-1).
Згідно з пунктом 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через відповідний структурний підрозділ, що здійснює прийом та обслуговування осіб.
Пунктом 2.1 Порядку №22-1 визначено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, зокрема: документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків; документи про стаж; документи про заробітну плату; документи про місце проживання; документи, що підтверджують особливий статус особи, а також інші документи, передбачені законодавством.
Основним документом, що підтверджує трудовий (страховий) стаж за період до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01 липня 2000 року), є трудова книжка. Необхідність підтвердження стажу іншими документами виникає лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних або неточних записів. У такому випадку можуть прийматися довідки, виписки з наказів, особові рахунки, відомості на видачу заробітної плати, письмові трудові договори, архівні документи та інші належні докази.
Відповідно до пунктів 4.3, 4.7 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів з дня їх надходження. Право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду всіх поданих документів. Про прийняте рішення орган зобов`язаний письмово повідомити особу із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження.
Згідно з пунктом 1.9 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття відповідної заяви. У разі подання не всіх необхідних документів орган Пенсійного фонду зобов`язаний письмово повідомити заявника про необхідність їх подання. За умови подання додаткових документів протягом трьох місяців днем звернення вважається день первинного подання заяви.
Право громадян на отримання пенсійних виплат регламентовано положеннями Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 цього Закону право на отримання пенсії мають громадяни України, які є застрахованими особами, досягли встановленого пенсійного віку та мають необхідний страховий стаж.
Згідно зі статтею 24 Закону №1058-IV страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачені страхові внески у розмірі не меншому, ніж мінімальний страховий внесок. Обчислення страхового стажу здійснюється за даними персоніфікованого обліку, а за періоди до його впровадження — на підставі документів відповідно до раніше чинного законодавства.
Періоди трудової діяльності, що враховувалися до стажу роботи до набрання чинності Законом №1058-IV, зараховуються до страхового стажу на умовах, визначених законодавством, яке діяло раніше.
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 3 та статті 56 Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, за умови сплати страхових внесків. До стажу також зараховуються інші періоди, під час яких працівник підлягав державному соціальному страхуванню.
Статтею 66 Закону №1788-XII передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці, на які нараховувалися страхові внески.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страхові внески — це кошти, сплачені на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до законодавства. Обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків покладено на страхувальників.
Згідно з положеннями Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-IV платниками єдиного внеску є роботодавці, які зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок незалежно від фінансового стану підприємства. У разі порушення цього обов`язку до них застосовуються передбачені законом фінансові санкції.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов`язок зі сплати страхових внесків покладено саме на роботодавця як страхувальника. Неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків не може покладатися в негативні наслідки на застраховану особу та не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні відповідного періоду роботи до страхового стажу за умови підтвердження факту трудових відносин належними та допустимими доказами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу орган Пенсійного фонду зобов`язаний був виходити з принципу повного та об`єктивного з`ясування обставин справи та недопустимості покладення негативних наслідків неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків на працівника.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17 та від 30.07.2019 у справі № 373/2265/16-а.
Разом із тим, з 01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, яким запроваджено нові правові засади функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 зазначеного Закону страховий стаж — це період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з частинами першою, другою, десятою, дванадцятою статті 20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно у грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються у натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, що підтверджують нарахування заробітної плати (доходу), на які нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника. У разі несвоєчасної або неповної їх сплати до страхувальників застосовуються фінансові санкції, а винні посадові особи несуть відповідальність, передбачену законом.
Отже, законодавством чітко визначено, що обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків покладено саме на страхувальника, а не на застраховану особу.
Крім того, відповідно до пункту 1 статті 12 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI Пенсійний фонд України формує та веде Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також забезпечує надання інформації з нього.
Ведення зазначеного Реєстру здійснюється відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 №8-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.04.2018 за №476/31928.
Джерелом формування Реєстру є персоніфіковані відомості про застрахованих осіб та інформація про нарахування і сплату страхових внесків, що подаються страхувальниками у складі звітності до органів Державної податкової служби України, а за період 1998– 2010 років — до органів Пенсійного фонду України. Відомості до Реєстру, а також зміни та уточнення до них вносяться в електронній формі на підставі звітності страхувальників та інформації відповідних державних органів.
У разі припинення страхувальника зміни до відомостей Реєстру вносяться на підставі даних правонаступника, а за відсутності правонаступника — на підставі судового рішення, що набрало законної сили.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації щодо сплати страхових внесків страхувальником у період роботи позивачки з 01.01.2002 по 31.12.2003 сама по собі не може бути безумовною підставою для незарахування зазначеного періоду до страхового стажу.
Покладення негативних наслідків неналежного виконання роботодавцем обов`язку зі сплати страхових внесків на застраховану особу суперечило б принципам соціальної спрямованості пенсійного законодавства та правової визначеності.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховний Суд від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №482/437/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а та від 09.10.2020 у справі №341/460/17, у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку про недопустимість позбавлення особи права на зарахування періодів роботи до страхового стажу з підстав невиконання роботодавцем обов`язку щодо сплати страхових внесків.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком про те, що спірний період роботи підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки.
У зв`язку з неврахуванням відповідачем спірного періоду роботи до загального трудового (страхового) стажу позивачки при вирішенні питання про призначення пенсії, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення її права на пенсійне забезпечення.
За встановлених у справі обставин та за умови підтвердження факту перебування у трудових відносинах у відповідний період, позивачка як громадянка України має гарантоване державою право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Держава в особі своїх органів зобов`язана діяти добросовісно, розсудливо та з дотриманням принципу верховенства права, а відтак не вправі відмовляти у реалізації такого права з формальних підстав, які не ґрунтуються на повному та об`єктивному з`ясуванні обставин справи.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №072050013870 від 12.04.2023 про відмову у призначенні пенсії є протиправним, оскільки прийняте без належної правової оцінки поданих доказів та з порушенням вимог матеріального права, і підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що з метою ефективного захисту порушеного права позивачки на пенсійне забезпечення необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні суду, та з наданням належної оцінки спірному періоду роботи при обчисленні страхового стажу.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі № 260/5874/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська