ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
25 лютого 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/4/26 	
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.  
при секретарі судового засідання Касюдик О.О.
розглянув справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" 
до відповідача: Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО" 
про стягнення 367 922,88 грн заборгованості, з яких 307 782 грн основний борг, 49 387,52 грн пеня, 4 779,45 грн - 3% річних, 5 973,91 грн інфляційні збитки. 
представники сторін не прибули. 
Суть справи:
Через систему "Електронний суд" до Господарського суду Тернопільської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" до Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО" про стягнення заборгованості.
Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 
В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що його контрагентом не виконано належним чином умов договору поставки в частині повної оплати поставленого товару, через що в останнього виникла заборгованість, сума якої, з врахуванням пені, 3% річних та інфляційних збитків, заявлена до стягнення у судовому порядку.
Від представника позивача надійшло клопотання №б/н (вх.№1420) від 23.02.2026 про розгляд справи без його участі, даний позов Товариство підтримує в повному обсязі.
Відповідач не забезпечив явку свого повноважного представника у судове засідання, разом з тим подав відзив на позовну заяву №б/н (вх. №683) від 27.01.2026, у якому останній визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 307 782 грн.
Також Приватним підприємством у відзиві на позов заявлено клопотання про зменшення розміру нарахованої пені до 5% від розміру основного боргу. Вказує, що, з урахуванням часткового визнання позову відповідачем, його скрутного фінансового стану, відсутності в матеріалах справи доказів завдання позивачу збитків, внаслідок допущеного відповідачем порушення, часткової сплати боргу, та того, що штрафні санкції є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, розмір пені підлягає зменшенню.
Позивач у відповіді на відзив №б/н (вх.№1262) від 17.02.2026 заперечив щодо зменшення пені до 5% від розміру основного боргу, з посиланням на те , що відповідачем не наведено конкретних обставин, що могли б слугувати підставою для зменшення штрафних санкцій, а його посилання на скрутне матеріальне положення доказами не обґрунтовано.
При цьому суд зазначає, що в силу приписів ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Також суд вважає, що в межах наданих йому повноважень, сторонам були створені належні умови для подання відповідних доказів та здійснені всі необхідні дії для забезпечення учасникам судового процесу можливості реалізувати власні процесуальні права належним чином.
Відтак, враховуючи, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, за відсутності підстав для відкладення судового розгляду з передбачених процесуальним законодавством причин, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття обґрунтованого судового рішення у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 1 ст. 202 ГПК України за відсутності представників сторін.
Розгляд даного спору здійснювався без технічної фіксації судового процесу в порядку ст.222 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" (Постачальник) та Приватним підприємством "ХОЛДЕР АГРО" (Покупець) було укладено договір №334 (далі -Договір), згідно із п.1.1. якого Постачальник приймає на себе зобов`язання з поставки Покупцеві комбікормів; консервантів; дезінфектантів; вітамінно-мінеральних сумішей; білково-вітамінно-мінеральних добрив; пробіотичних добавок та інших добавок та препаратів, що використовуються у тваринництві та птахівництві, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, передбачених договором.
У п.1.2. Договору обумовлено, що у зв`язку з тим, що неможливо наперед визначити кількість, асортимент товару, сторони домовились про те, що вказані обов`язкові умови визначатимуться за узгодженням сторін безпосередньо перед замовленням товару, що є в наявності у Постачальника, та відображатимуться в рахунку – фактурі та/або в специфікації.
У розділі 3 укладеного правочину його контрагенти погодили умови та термін поставки; право власності. Так, поставка товару здійснюється протягом 7 робочих днів, з моменту отримання заявки, складеної в письмовій або усній формі, яку подає Покупець. У заявці зазначаються найменування, асортимент, кількість товару. Заявка вважається прийнятою, якщо Постачальник виставить рахунок - фактуру. Право власності та ризиків переходять до Покупця з моменту передачі йому товару Постачальником. Товар вважається переданим Постачальником і прийнятим Покупцем з моменту підписання сторонами накладних про відпуск товару (на підставі довіреності Покупця).
Розрахунки за товар здійснюються на умовах 100% передоплати та/або протягом 30 календарних днів з моменту поставки. Кошти, що надходять від Покупця як оплата за отриманий товар, зараховуються в рахунок погашення заборгованості Покупця послідовно, починаючи з першої по даті видачі неоплаченої видаткової накладної, незалежно від зазначеного в платіжному дорученні призначення платежу. Загальна сума кожної поставки зазначається у відповідній видатковій накладній. Загальна сума цього правочину є величиною змінною і складається з суми всіх видаткових накладних, оформлених до цієї угоди протягом терміну її дії. Загальна сума не обмежується (п.п.4.1, 4.5, 4.9 Договору).
За умовами, що викладені у п.п.10.1, 10.2., 10.3 Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2025. При відсутності письмової заяви будь-якої із сторін про припинення зобов`язань за договором (з повідомленням іншої сторони за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору, вказаному в п.10.2.) договір автоматично продовжується до 31.12.2026.
На виконання своїх договірних зобов`язань позивач поставив Покупцю товар на загальну суму 328 590 грн, що підтверджується: 
- видатковими накладними: №721 від 27.03.2025; №889 від 17.04.2025 на суму 20 808 грн; №952 від 28.04.2025 на суму 44 910 грн; №1249 від 28.05.2025 на суму 65 718 грн; №1495 від 27.06.2025 на суму 65 718 грн; №1852 від 01.08.2025 на суму 65 718 грн;
- рахунками на оплату по замовленню: №660 від 25.03.2025 на суму 65 718 грн; №865 від 17.04.2025 на суму 20 808; №925 від 25.04.2025 на суму 44 910 грн; №1218 від 27.05.2025 на суму 65 718 грн4 №1476 від 26.06.2025 на суму 65 718 грн; №1844 від 01.08.2025 на суму 65 718 грн.
Зазначені первинні документи підписані представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень. Як наслідок, суд вважає належним чином підтвердженим факт поставки відповідачу матеріальних цінностей на загальну суму 328 590 грн.
Як зазначає позивач, ПП "ХОЛДЕР АГРО" здійснило часткову оплату за товар в розмірі 20 808 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №160 від 13.08.2025.Решта боргу залишилася неоплаченою. 
Наведені обставини слугували підставою для звернення ТОВ "ТЕКРО" до суду із відповідним позовом.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань. 
У відповідності до вимог ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
За своєю правовою природою правовідносини між контрагентами в межах даного спору врегульовано положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.
Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
З огляду на викладене, враховуючи договірні умови, норми законодавства, якими врегульовані зобов`язальні правовідносини з поставки, господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 307 782 грн обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню. 
В свою чергу суд відзначає, що за приписами ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Як наслідок суд приймає визнання позову відповідачем у цій частині позовних вимог.
Водночас суд зауважує, що в силу статті 625 ЦК України боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку з простроченням ПП "ХОЛДЕР АГРО", позивач заявив до стягнення 5 973,91 грн інфляційних втрат та 3% річних у сумі 4 779,45 грн.
Проаналізувавши наведений позивачем розрахунок позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних по кожній видатковій накладній окремо, враховуючи дату виникнення боргу, дату оплати, період існування заборгованості та її розмір, провівши відповідний перерахунок, суд вважає, що стягненню підлягають інфляційні втрати в розмірі 5 973, 91 грн та 3% річних в розмірі 4 761,54 грн. В решті позову слід відмовити за необґрунтованістю.
Також, з врахуванням приписів ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства).
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
У п. 5.3 Договору його контрагентами було передбачено, що за несвоєчасну оплату за поставлений товар Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент виникнення заборгованості за кожен день затримки платежу. Нарахування пені та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань згідно договору здійснюється включно до моменту виконання такого зобов`язання винною стороною і в такому випадку застосовується загальна позовна давність.
Позивачем нарахована пеня в розмірі 49 387,52 грн.
Проаналізувавши наведений розрахунок позовних вимог в частині стягнення пені, розмір простроченої заборгованості, розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня та розмір боргу, судом встановлено, що правомірною є заявлена позивачем сума пені в розмірі 49 202,39 грн. В решті позову, в частині стягнення пені, слід відмовити за безпідставністю їх нарахування.
Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені до 5% від розміру основного боргу. 
Щодо зменшення розміру пені суд зазначає наступне. 
Частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18). 
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер. 
Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст. ст. 86, 210, 237 ГПК України. 
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права. 
Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. І за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Також, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинен забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
ПП "ХОЛДЕР АГРО", як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, посилається на скрутне матеріальне становище. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження цього цей господарюючий суб`єкт суду не надав.
При цьому, суд звертає увагу, що саме по собі посилання боржника на збитковість господарської діяльності або складне фінансове становище не є безумовною та достатньою підставою для зменшення неустойки, оскільки такі обставини мають оцінюватися у взаємозв`язку з причинами їх виникнення, ступенем виконання зобов`язання та співмірністю санкції наслідкам порушення. У даному випадку, розмір нарахованої пені не є надмірно великим у порівнянні з основним боргом , що не свідчить про її каральний характер чи явну невідповідність наслідкам прострочення, а тому не створює непропорційного майнового тягаря для відповідача.
До того ж суд наголошує, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.
Відтак, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.
Також, судом критично оцінюється як на підставу для зменшення неустойки визнання відповідачем позову в частині основного боргу. Адже подібного правового наслідку визнання позову, жодна законодавча норма не передбачає. Більше того, не заперечуючи щодо існування боргу за поставками, що відбулися у березні - серпні 2025 року, відповідачем фактично здійснено перерахування на користь свого контрагента лише одного платежу в серпні 2025 року в сумі 20808,00 грн, із 328 590, 00 грн - загальної вартості придбаних матеріальних цінностей. Така тривалість прострочення виконання грошового зобов`язання безумовно є значною. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу того що боржником вживалися будь-які дієві заходи для мінімізації цього прострочення. 
Враховуючи вище наведене в сукупності суд констатує, що ПП "ХОЛДЕР АГРО" не надало належних, допустимих та достатніх доказів, що підтверджували б наявність обставин, які є підставою відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України для реалізації судом права на зменшення розміру штрафних санкцій.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
З огляду на вищевикладене, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При розподілі сум судового збору суд, керуючись ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Поряд із цим, за вимогами частини 1 статті 130 ГПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд має вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. 
Водночас, за приписами ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, враховуючи подання до суду позовної заяви в електронній формі, позивач мав сплатити 4 415, 07 грн, а не 5 518,84 грн. Із наведеного слідує, що позивач сплатив суму судового збору у більшому розмірі, ніж передбачено законом. Сума зайво сплаченого судового збору складає 1 103,77 грн. 
В той же час суд повідомляє, що в силу вказівок частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору може бути повернута лише за клопотанням особи, яка його сплатила. 
Керуючись ст. ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:
1. Прийняти заяву ПП "ХОЛДЕР АГРО" про часткове визнання позову в розмірі 307 782 грн.
2. Позов задовольнити частково.
3. Стягнути з Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО" (с. Васильків, Чортківський район, Тернопільська область, 48522, код ЄДРПОУ 37938319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕКРО" (вул. Спаська, буд. 5, офіс №60, м. Київ, 04071, код ЄДРПОУ 25409463) – 307 782 (триста сім тисяч сімсот вісімдесят дві) грн основну заборгованість, 49 202 (сорок дев`ять тисяч двісті дві) грн 39 коп. – пеню, 4 761 (чотири тисячі сімсот шістдесят одну тисячу) грн 54 коп. – 3% річних, 5 973 (п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн 91 коп. – інфляційні втрати та 2 565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 95 коп. в повернення сплаченого судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
4. В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено 04.03.2026. 
Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко