Справа № 703/6831/25
2/703/221/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі: 
головуючої судді – Проценко А.М.,
за участю секретаря судових засідань – Вовк І.І.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сміла справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,
встановив:
Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним.
На підставу своїх вимог посилається на те, що 23 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування, за умовами якого позивач подарував належну йому на праві сумісної власності подружжя 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1 . Зазначена житлова квартира належала позивачеві з відповідачем на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони її набули 06.12.2007 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., реєстровий №7869. Позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2007 року. Оскільки позивач з відповідачем вирішили припинити їхні шлюбні відносини і на час укладення договору дарування в провадженні Смілянського міськрайонного суду перебувала цивільна справа за позовом відповідача ОСОБА_4 , то щоб вирішити питання про розподіл спільного майна подружжя перед укладенням договору дарування відповідач запропонувала позивачу, що він подарує належну йому 1\2 частину трикімнатної квартири, а відповідач перереєструє на позивача придбаний ними в шлюбі легковий автомобіль марки «Cheri Tiggo 2», д.н.з. НОМЕР_1 , 2020 року випуску, про що 23 жовтня 2023 року відповідач написала розписку. В розписці відповідач прямо вказала, що автомобіль позивачу передає за відступ на її користь від належної йому частки в спільній квартирі. Позивач в свою чергу погодився на такі умови і 23 жовтня 2023 року між ними було укладено договір дарування, за яким позивач подарував відповідачу належну йому 1\2 частину трикімнатної житлової квартири. Після укладення договору дарування відповідач відмовилася переєструвати на позивача автомобіль. Відповідач не передала позивачеві автомобіль, ключі та документи на автомобіль. Спочатку відповідач обіцяла здійснити переоформлення автомобіля на ім`я позивача та передати його, але згодом відмовила в цьому. Позивач зрозумів, що відповідач і не збиралася виконувати своєї обіцянки щодо передачі позивачу автомобіля і обманювала його, лише для того, щоб він подарував їй належну йому частину квартири. Тобто договір дарування, на думку позивача, він вчиняв під впливом обману зі сторони відповідача.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Наполягав на тому, щоб визнати договір дарування недійсним, оскільки він, на думку позивача та його представника, був укладений під впливом обману зі сторони відповідача. За підписаною власноруч розпискою відповідач мала б передати вказаний автомобіль у особисту власність позивача.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Зазначив, що з обставин даної справи не вбачається підстав вважати, що ОСОБА_3 під впливом обману уклав даний договір, а автомобіль, про який у ній йдеться, набутий за час перебування в шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя, перебуває у користуванні позивача, що в свою чергу ним не заперечується.
Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши надані докази як кожен окремо, та і в сукупності та взаємозв`язку на предмет достатності, належності, достовірності та допустимості, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.
23.10.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру. За цим договором ОСОБА_3 передає, а його дружина ОСОБА_4 приймає в дар належну дарувальнику частку у праві власності трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зарєстрований в реєстрі під №2523.
За змістом цього договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, з зазначенням, що будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору та не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення, проєкт договору сторонами прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, вони однаково розуміють значення, умови та правові наслідки цього правочину, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі, укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають їх реальній домовленості. 
В договорі безпосередньо зазначено, що зміст ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717-727 ЦК, ст. 57, 61-65, 74 СК України сторонам роз`яснено. Також зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність майна ОСОБА_3 перевірено.
Право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 набув на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2007.
На момент укладення даного договору дарування сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2007 року. 
На підставі рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29.07.2015 за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно з рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23.10.2023 шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.
23.10.2023 ОСОБА_4 написала розписку, за змістом якої вона передає у власність автомобіль «Cheri Tiggo 2», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в обмін обмін на дарування ОСОБА_4 його частини (1/2) квартири (загальна площа 69,1 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором дарування, власноручно підписаним ОСОБА_3 від 23.10.2023. Майнових претензій щодо автомобіля «Cheri Tiggo 2», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не має. 
Суд, вирішуючи даний спір, керується такими правовими нормами.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач не надав належні докази на підтвердження недійсності договору дарування квартири.
В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач вчиняв договір дарування під впливом обману чи не розумів зміст прав та обов`язків, які у нього виникнуть на підставі такого договору.
Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК України).
Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.
За положенням ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.
Відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
За змістом ст. 230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.
Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін.
Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 
Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
З огляду на те, що позивач є дієздатною особою, добровільно виявив бажання стати дарувальником належної йому частки квартири відповідачеві, ознайомився з усіма умовами договору, природою укладеного правочину, наслідками його укладення, погодився на та власноручно підписав його в присутності нотаріуса, при цьому нотаріусом дотримано всі вимоги закону щодо посвідчення такого правочину.
Позивач чітко розумів і це не спростовано під час судового розгляду, що за своєю природою договір дарування не має встановлювати обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, інакше б слід було вчиняти інший правочин, який би відповідав дійсній волі та намірам сторін, чого зроблено не було.
Сама по собі розписка відповідача не вказує на факт застосування обману з метою укладення договору дарування, а має автономний характер та спрямування, а також з врахуванням встановленого порядку передачі права власності на транспортний засіб не містить будь-яких правових наслідків. 
У відповідності до наведених правових норм та встановлених у справі дійсних обставин суд дійшов висновку, що позивач не довів, що в момент вчинення оспорюваного правочину він діяв під впливом обману з боку відповідача чи третіх осіб з її боку.
Звертаючись із позовом, позивач не надав належних доказів на підтвердження укладення спірного правочину під впливом обману зі сторони відповідача.
Встановивши, що позивачем не доведено існування визначених правових підстав для визнання правочину недійсним, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265 ЦПК України, ст. 16, 203, 215, 230, 319, 328, 626, 717 ЦК України, суд
ухвалив:
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.
Повний текст рішення виготовлений 02.03.2026.

Суддя        А.М. Проценко