Кропивницький апеляційний суд

Провадження № 11-кп/4809/261/26 Головуючий у І інстанції:  ОСОБА_1 
Категорія ст.336 КК України Доповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі: 
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю: секретаря ОСОБА_5 , 
прокурора ОСОБА_6 
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого  ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 12025121060000208 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні  ОСОБА_9 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Олександрія Кіровоградської області, українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, не одружений, який не має на своєму утриманні неповнолітніх чи малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, військовозобов`язаний, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ст.336 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, та у відповідності до п.п.2, 4 ч.3 ст.76 КК України, додатково покласти обов`язок: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Зміна прокримінального мислення».
Цим же вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні. 

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду  ОСОБА_8 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, за таких обставин.
ОСОБА_8 у 2001 році проходив військову службу у Збройних Силах України за військово-обліковою спеціальністю 103 «оператор - гранатометник 9П129М», та у 2001 році йому присвоєно звання рядового. 
Крім цього, у період часу з 29.04.2014 року по 01.04.2015 року на підставі Указу Президента України №303 від 17.03.2024 року «Про часткову мобілізацію» проходив військову службу у Збройних Силах України за військово-обліковою спеціальністю 101 «кулеметник РПК - 74».
Після звільнення з лав Збройних Сил України ОСОБА_8 з 02.04.2015 року перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний у запасі з зазначеними спеціальністю та званням.
У подальшому, ОСОБА_8 11.01.2025 року пройшов військово-лікарську комісію, за результатами проходження якої, відповідно до довідки №15/286 від 11.01.2025 року він визнаний придатним за станом здоров`я до військової служби.
Встановивши відсутність обставин, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які б надавали ОСОБА_8 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, він був відібраний для комплектування військової частини НОМЕР_1 .
12.01.2025 року ОСОБА_8 була вручена повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 та мобілізаційне розпорядження в яких вказана дата та час прибуття для відправки у військову частину НОМЕР_1 , а також, що він був попереджений про кримінальну відповідальність за ухиленням від призову на військову службу під час загальної мобілізації.
Відповідно до вказаної повістки ОСОБА_8 повинен був з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , о 08 год. 00 хв. 13.01.2025 року для відправки проходження військової служби під час загальної мобілізації до військової частини НОМЕР_1 .
Знаючи зміст повістки ОСОБА_8 , діючи умисно, всупереч вимог ст. 65 Конституції України, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у період воєнного стану, достовірно знаючи, про загальну мобілізацію, оголошену Указом Президента України №69-2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» та дії на території України воєнного стану, запровадженого Указом Президента України №64-2022 «Про введення воєнного стану на території України», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, який було продовжено на підставі внесеними Указом від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року № 2119-IX, Указом від 18.04.2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212-IX, Указом від 17.05.2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263-IX, Указом від 12.08.2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року № 2500-IX, Указом від 07.11.2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 року № 2738-IX, №2915-ІХ від 07.02.2023 року, № 3057-ІХ від 02.05.2023 року, № 3275-ІХ від 27.07.2023 року, № 3429-IX від 08.11.2023 року, № 3564?IX від 06.02.2024 року, № 3684-ІХ від 08.05.2024 року, № 3891-ІХ від 23.07.2024 року відповідно, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався і триває дотепер у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та передбачену законом кримінально-правову відповідальність, діючи умисно з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи свої протиправні дії, не маючи права на відстрочку, будучи визнаним придатним до військової служби 
- не з`явився на 08 годину 00 хвилин 13.01.2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки за повісткою до війська для проходження військової служби за загальною мобілізацією до команди № НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні  ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема безпідставне застосування ст. 75 Кримінального кодексу України, а також через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки.
Положення статей 75,76 Кримінального кодексу України не застосовувати. 
В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції у своєму вироку фактично не узяв до уваги особу обвинуваченого, зазначивши її у вироку лише формально, не розкривши її сутність.
Обвинувачений не працює, не навчається, у громадському житті участі не приймає.
При застосуванні до обвинуваченого положень ст.75 КК України, судом недостатньою мірою взято до уваги і не оцінено всіх обставин, а також не враховано суспільну небезпеку вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке є найбільш небезпечним посяганням на суспільні відносини, котрі забезпечують державну безпеку, обороноздатність країни, її конституційний лад.
Звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не можна вважати достатнім покаранням в розумінні ст.65 КК України для виправлення останнього та попередження вчинення ним та іншими особами нових кримінальних правопорушень.
Той факт, що ОСОБА_8 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, не може свідчити про можливість застосування положень ст.75 КК України, оскільки це не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання норм закону і обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, звільнення останнього від відбування призначеного покарання, створює в очах громадян в цілому, негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого  ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора, підлягає задоволенню, з таких підстав.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про винуватість  ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.
Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ст.336 КК України, у колегії суддів сумнівів не викликає. 
Оцінивши дослідженні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Також, не встановленого упередженого ставлення суду до обвинуваченого 
 ОСОБА_8 під час розгляду справи, процесуальні права обвинуваченого та їх реалізація в ході судового розгляду справи були забезпечені та дотримані, і їх істотних порушень, не встановлено.
Тому, колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню. 
Пунктом 2 частини 1 статті 420 КПК України, визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання. 
Так, доводи апеляційної скарги потерпілого, в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яка виразилась у застосуванні ст. 75 КК України при призначенні покарання  ОСОБА_8 - колегія суддів вважає обґрунтованими та погоджується з ними, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так й іншими особами.
Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При цьому, за змістом ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Проте, суд першої інстанції при призначенні покарання повною мірою не врахував всіх обставин справи, тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого, внаслідок чого при призначенні покарання безпідставно застосував вимоги ст. 75 КК України.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним та нетяжким злочином, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не одружений, не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, має зареєстроване місце мешкання за яким мешкає з батьком похилого віку, займається суспільно корисною працею, за наймом виконує будівельні роботи, на обліку в закладах з надання психіатричної та наркологічної допомоги не перебуває, проходив військову службу та має статус «учасника бойових дій», раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро покаявся, усвідомив неправомірність своєї поведінки, з приводу чого висловив щирий жаль.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав – щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому - відсутні.
Також, суд першої інстанції звернув увагу, що відповідно до досудової доповіді, складеної Олександрійським районним відділом №1 філії ДУ «Центр пробації», ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає за можливе виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі. Орган пробації вважає також за доцільне покласти на обвинуваченого обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що покарання 
 ОСОБА_8 необхідно призначити із застосуванням ст. 75 КК України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Умисне ухилення від такого обов`язку під час війни створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві та підриває обороноздатність держави.
Враховуючи ситуацію, яка наразі склалася в країні - збройна агресія РФ та конституційний обов`язок кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений військовозобов`язаним умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 641/1067/23.
За таких підстав призначене судом першої інстанції покарання не зможе забезпечити реалізацію цілей КК Укарїни ТА КПК України, щодо попередження вчинення нових злочинів, нівелює програми правової освіти та правової культури громадян та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання норм закону і обов`язку із захисту незалежності, державності та територіальної цілісності України, звільнення останнього від відбування призначеного покарання, створює в очах громадян в цілому, негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Таким чином судом першої не надано належної оцінки фактичним обставинам правопорушення, його характеру і ступеню суспільної небезпечності, зокрема, той факт, що правопорушення вчинене обвинуваченим в умовах воєнного стану, дія воєнного стану у державі продовжується, останній є придатним до несення військової служби, але не прибував до пункту мобілізації для проходження військової служби, знехтував своїм громадянським обов`язком, у зв`язку з чим безпідставно, застосував положення ст.75 КК України.
В даному випадку, факт того, що обвинувачений ОСОБА_8 , який вчинив умисні дії щодо ухилення від мобілізації, переконливо свідчить про свідоме нехтування своїм конституційним обов`язком громадянина України з захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Крім того, слід належно взяти до уваги і той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 незважаючи на притягнення його до кримінальної відповідальності оскаржуваним вироком, на момент апеляційної перевірки, так і не вжив відповідних (конкретних) дій щодо залагодження своєї провини, шляхом виконання свого військового обов`язку.
Вище зазначене (тяжкість правопорушення, його фактичні обсотаними, тощо), як і дані котрі підтверджують явну суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 , встановлене небажання останнього виконання конкретних дій щодо залагодження своєї провини, на думку апеляційного суду виключає застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України при призначенні покарання.
За таких обставин суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, суд вважає таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

При фактичних обставинах даної справи, які встановлюють ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення передбаченого ст.336 КК України, враховуючи особу обвинуваченого та наявність пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає, що покарання у виді позбавлення волі буде достатнім для його виправлення, перевиховання, а також попередження вчинення ним, як самим обвинуваченим, так і іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.
Отже з урахуванням вказаних обставин, колегія судді погоджується з апеляційними доводами сторони обвинувачення, в висновки суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_8 покарання із застосування вимог ст. 75 КК України суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При цьому, необхідно зазначити про те, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України законодавцем передбачено обставини, які пом`якшують покарання, а саме з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Вказані обставини за своєю суттю є однією обставиною, які пом`якшують покарання, оскільки вказані обставини мають одну мету – щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки. 
В той же час, колегією суддів буде враховуватись наявна обставина, яка пом`якшує покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки вказана обставина встановлена, як органом досудового розслідування та і судом першої інстанції та стороною обвинувачення в апеляційній скарзі не оспорюється. 

При призначенні нового покарання обвинуваченому  ОСОБА_8 , колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є умисним та нетяжким злочином, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не одружений, не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, має зареєстроване місце мешкання за яким мешкає з батьком похилого віку, займається суспільно корисною працею, за наймом виконує будівельні роботи, на обліку в закладах з надання психіатричної та наркологічної допомоги не перебуває, проходив військову службу та має статус «учасника бойових дій», раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро покаявся, усвідомив неправомірність своєї поведінки, з приводу чого висловив щирий жаль.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому - відсутні.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку стосовно обвинуваченого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання.

В той же час, колегія суддів не може погодитись апеляційними доводами про необхідність зарахування до строку покарання  ОСОБА_8 строку передування не під цілодобовим домашнім арештом.
Законом «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» від 23.08.2023, який набрав чинності 28.03.2024 ст. 72 КК України доповнено ч. 7 відповідно до якої, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження постановою заступника начальника СВ Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 від 22.05.2025 року досудове розслідування кримінального провадження № 12025121060000208 від 07.02.2025 року зупинено та оголошено підозрюваного ОСОБА_8 у розшук.
Ухвалою слідчого судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.05.2025 року надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_8 , з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Згідно копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину згідно ст.191 КПК України від 17.07.2025 року, ОСОБА_8 було затримано 17.07.2025 року о 08год 47хв.
Ухвалою слідчого судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 липня 2025 року до  ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає у забороні з 22:00 год. до 06:00 год. наступного дня за винятком випадків переміщення до найближчого укриття на час дії сигналу «Повітряна тривога» та надання невідкладної медичної допомоги відлучатися без дозволу слідчого, прокурора або суду з фактичного місця проживання.
Вимогами ст. 72 КК України передбачено зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення та строку цілодобового домашнього арешту. 
Однак оскільки запобіжний захід як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт по відношенню до  ОСОБА_8 не застосовувалися, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту застосований слідчим суддею в день затримання підозрюваного ОСОБА_8 , а також вимоги ст. 72 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 не підлягає зарахування строку попереднього ув`язнення та домашнього арешту за правилами ст. 72 КК України. 

Керуючись ст.ст. 376, 404-405, 407, 419-420 ч. 15 ст.615 КПК України, колегія суддів, –
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні  ОСОБА_9 –задовольнити.
Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року щодо  ОСОБА_8  за ст.336 КК України– скасувати в частині призначеного покарання. 
ОСОБА_8  визнати винним за ч ст.336 КК Українита призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. 
Строк відбуття покарання  ОСОБА_8  рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.
В решті вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року - залишити без змін.
Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим   ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3      ОСОБА_4