КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2026 року м. Київ справа №320/18922/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ФОП ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 про виключення з Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУ ДПС у Київській області поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5% з 30.09.2024 та включити до Реєстру платників єдиного податку.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що він перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Київській області.
Позивач пояснив, що 07.03.2025 отримав відповідь на запит, з якої дізнався про те, що з 30.09.2024 його реєстрація платником єдиного податку (ставка 5%) була анульована за рішенням відповідача від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 . Підставою для прийняття згаданого рішення є висновки акта про результати перевірки щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування від 30.09.2024 №48680/10-36-24-12/ НОМЕР_1 , яким було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 порушив умови перебування на спрощеній системі оподаткування, а саме: мав податковий борг у розмірі, що перевищує суму, визначену абзацом 3 пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
На думку позивача, відповідачем порушено процедуру проведення перевірки та прийняття спірного рішення, оскільки єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій є проведення документальної перевірки на підставі якої встановлюється, що платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), як наслідок - прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку, у той час як відносно позивача було проведено камеральну перевірку.
Крім того, позивач зазначив, що спірне рішення про виключення його із реєстру платників єдиного податку та акт перевірки були прийняті в один день – 30.09.2024, що позбавило позивача права подати заперечення на висновки такого акта та документи/відомості в обґрунтування власних заперечень.
Позивач пояснив, що податковий борг виник внаслідок помилки у складанні податкової декларації з єдиного податку за 2022 рік, що призвело до помилкового завищення податкових зобов`язань, які підлягали сплаті до бюджету у розмірі 25506,06 грн, яке було виправлено уточнюючою декларацією від 19.02.2025 (прийнята контролюючим органом 25.03.2025). Внаслідок порушення відповідачем процедури проведення перевірки, позивач був позбавлений можливості довести відсутність в його діях будь-яких порушень.
Позивач також зауважив, що згідно оскаржуваного рішення він виключений з Реєстру платників єдиного податку з 30.09.2024, проте, відповідно до приписів пункту 299.11 статті 299 ПК України анулювання реєстрації платника податків за рішенням контролюючого органу відбувається з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначив, що ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Київській області з 23.05.2018 та раніше вже виключався з реєстру платників єдиного податку у 2019 році у зв`язку з наявністю податкового боргу. Також відповідач вказав, що позивач повторно перебував на спрощеній системі оподаткування третьої групи за ставкою 5 % у період з 01.01.2021 по 30.09.2024, однак у цей період порушив умови перебування на спрощеній системі, оскільки мав податковий борг у розмірі, що перевищував суму, визначену податковим законодавством, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. 
На обґрунтування своєї позиції відповідач послався на положення Податкового кодексу України, які регулюють застосування спрощеної системи оподаткування, порядок ведення реєстру платників єдиного податку та підстави анулювання реєстрації такого платника. Відповідач зазначив, що у разі виявлення порушень вимог глави 1 розділу XIV ПК України контролюючий орган має право анулювати реєстрацію платника єдиного податку на підставі акта перевірки, а платник у такому випадку підлягає переведенню на загальну систему оподаткування. При цьому відповідач навів також посилання на приписи підпункту 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України та вказав, що на період воєнного стану перебіг окремих строків у сфері податкового контролю не зупиняється, зокрема щодо камеральних перевірок, оформлення їх результатів і здійснення заходів з погашення податкового боргу. 
Відповідач стверджував, що за результатами перевірки складено акт від 30.09.2024 №48680/10-36-24-12/ НОМЕР_1 , яким зафіксовано порушення позивачем вимог перебування на спрощеній системі оподаткування, після чого прийнято рішення від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку. За твердженням відповідача, акт перевірки та спірне рішення були направлені позивачу рекомендованими листами, однак поштові відправлення повернулися до контролюючого органу із відміткою про закінчення терміну зберігання. У зв`язку з цим відповідач вказував, що з 30.09.2024 позивач перебуває на загальній системі оподаткування. 
Крім того, відповідач вважав висновки акта перевірки обґрунтованими та такими, що складені відповідно до вимог чинного законодавства, а анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку третьої групи – правомірним.
У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд здійснювати розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, з приводу чого суд зазначає таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Однак суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони може призначити судове засідання за наявності достатніх для цього обґрунтованих підстав.
Відповідно до частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:
1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;
2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно з частиною сьомою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Проте, відповідачем не обґрунтовано заявлене у відзиві на позовну заяву клопотання.
Суд наголошує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи у судовому засіданні не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. З огляду на наведене, на переконання суду, судове засідання у справах незначної складності, які розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження, доцільно призначати та проводити у тому випадку, коли обставини справи та наявні у ній матеріали не дають у сукупності суду можливості надати правову оцінку спірним правовідносинам та вирішити спір без застосування тих процесуальних інструментів, вжиття яких можливо лише у судовому засіданні (наприклад, допит свідків, виклик спеціаліста, перекладача, проведення виїзного судового засідання тощо). Якщо ж вчинення таких процесуальних дій не є обов`язковим для розгляду та вирішення справи, судове засідання може не проводитися. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують обов`язкового проведення судового засідання для встановлення об`єктивної істини, а повний та всебічний розгляд справи, а також принцип змагальності процесу, про які вказує позивач, є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.
Також суд зауважує, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року «Varela Assalino v. Portugal», заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.11.2006 (скарга 73053/01 «Jussila v. Finland», суд вказав на те, що: «Європейський Суд не сумнівається в тому, що письмове провадження у справі часто може виявитись більш ефективним, ніж усний розгляд, для перевірки та забезпечення того, що платник податків надав точний звіт про свій майновий стан, підкріплений всіма необхідними документами. Суд не вважає переконливим довід заявника, що в ході розгляду цієї справи виникли міркування щодо достовірності, які потребували надання пояснень в усній формі.... та приймає довід держави-відповідача, що будь - які питання факту та питання права в цій справі могли бути належним чином розглянуті та вирішені на підставі матеріалів, наданих у письмовому вигляді. ... Оскільки заявнику була надана повна можливість наводити свої доводи у письмовому вигляді та надавати коментарі щодо відомостей, які надходили від податкових органів, Суд дійшов висновку, що вимоги справедливого судочинства були дотримані...».
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагає проведення судового засідання, а лише бажання учасника процесу усно викласти під час проведення судового засідання свої аргументи, які можуть бути висловлені письмово, не зумовлює необхідність проведення судового засідання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
У відповіді на відзив позивач зазначив, що наведені відповідачем заперечення не спростовують доводів позовної заяви та не підтверджують правомірності спірного рішення. Позивач наголосив, що відзив не містить відомостей про те, яка саме перевірка була проведена стосовно нього, тоді як акт від 30.09.2024 №48680/10-36-24-12/3549407879, на підставі якого прийнято рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку, не містить жодної інформації щодо виду та підстав перевірки. На думку позивача, це має істотне значення, оскільки залежно від виду перевірки Податковим кодексом України встановлено різний порядок її призначення та проведення, зокрема щодо підстав, строків, порядку повідомлення платника та його участі у відповідних контрольних заходах. 
Позивач також указав, що відповідно до статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні та фактичні перевірки, однак питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів належить саме до предмета документальної перевірки. У зв`язку з цим позивач стверджував, що рішення про анулювання його реєстрації платника єдиного податку могло бути прийняте виключно за наслідками належно проведеної документальної перевірки, доказів проведення якої відповідач не надав. Окремо позивач послався на усталену практику Верховного Суду, за змістом якої виключення платника з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки та встановлених у її межах порушень. 
Крім того, позивач зазначив, що допущені, на його думку, порушення процедури перевірки призвели до обмеження його процесуальних прав, оскільки акт перевірки та рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку датовані одним числом – 30.09.2024. У зв`язку з цим позивач стверджував, що був фактично позбавлений можливості подати заперечення до акта перевірки та надати свої пояснення з приводу викладених у ньому висновків у порядку, передбаченому статтею 86 Податкового кодексу України. Позивач вказував, що за наявності можливості реалізувати це право він міг би спростувати висновки контролюючого органу щодо існування податкового боргу. 
Також у відповіді на відзив позивач послався на те, що відображений контролюючим органом податковий борг виник, на його переконання, внаслідок помилки при складанні податкової декларації платника єдиного податку за 2022 рік, що спричинило завищення податкових зобов`язань на суму 25 506,06 грн. Позивач зазначив, що така помилка була виправлена шляхом подання 19.02.2025 уточнюючої декларації, яка, як він стверджує, була прийнята контролюючим органом 25.03.2025. Окремо позивач повідомив суд про надання доказів сплати єдиного податку у 2024 році, зазначивши, що відповідні суми відображені в інтегрованій картці платника податків, поданій самим відповідачем. 
У наданих у подальшому додаткових поясненнях позивач повторно наголосив на відсутності належної перевірки як передумови для анулювання реєстрації платника єдиного податку та просив суд врахувати правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2025 у справі №160/21398/24, відповідно до якого анулювання реєстрації платника єдиного податку можливе лише за умови проведення належної перевірки, результати якої містять чіткі та обґрунтовані висновки про допущені порушення, а недотримання вимог до процедури перевірки та оформлення акта позбавляє такі результати правових наслідків. Позивач зазначив, що оскаржуване рішення було ухвалене без проведення жодної з передбачених Податковим кодексом України перевірок, оскільки в самому акті, на його думку, фактично йдеться лише про здійснення функції контролю за сплатою податків, а не про проведення перевірки у визначеній законом формі. З огляду на це позивач наполягав, що спірне рішення прийнято не на підставі та не у спосіб, визначені законом, і просив позов задовольнити у повному обсязі. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 23.05.2018, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Рішенням ГУ ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 виключено з реєстру платників єдиного внеску на підставі акта №48680/10-36-24-12/ НОМЕР_1 від 30.09.2024.
З листа ГУ ДПС у Київській області від 07.03.2025 №62/ЗПІ/10-36-24-12 вбачається, що ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2021 по 30.09.2024 перебував на спрощеній системі оподаткування третьої групи (5% до доходу). 30.09.2024 ФОП ОСОБА_1 виключено з реєстру платників єдиного податку у зв`язку з наявністю податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно до абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України згідно рішення від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Глава 1 розділу XIV ПК України регулює питання спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.
Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Згідно з пунктом 296.3 статті 296 ПК України платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.
Податкові декларації, крім випадків, передбачених ПК України, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя) (підпункт 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 ПК України).
Пунктами 295.3, 295.4 статті 295 ПК України визначено, що платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Сплата єдиного податку платниками третьої групи здійснюється за місцем податкової адреси.
Відповідно до підпункту 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.
Згідно з абзацом 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у разі наявності податкового боргу у розмірі, що перевищує суму, визначену абзацом третім пункту 59.1 статті 59 цього Кодексу, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.
За приписами пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Системний аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що виявлення порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених Главою 1 розділу ПК України можливе лише під час проведення перевірок.
Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 18.03.2025 у справі №160/21398/24, від 18.02.2026 у справі №400/8875/24.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
У постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, окрім наведених вище висновків, погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує жодних правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками такої перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню. Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення.
Зміст висновків наведених постанов свідчить про те, що установивши порушення процедури проведення перевірки, її підстав, наслідком чого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, що слугували підставою ухвалення суб`єктом владних повноважень індивідуальних актів, суд може не переходити з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.
Верховний Суд при розгляді подібних адміністративних справ сформував наступні висновки: реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (постанови від 26.02.2019 у справі №805/1396/17-а, від 05.02.2019 у справі №805/206/17-а, від 24.01.2019 у справі №813/1346/18, від 05.06.2018 у справі №813/4266/17, від 18.02.2026 у справі №400/8875/24).
Тому єдиним законним способом реалізації владних управлінських функцій є проведення документальної перевірки, на підставі якої встановлюється, що платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), як наслідок - прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.02.2026 у справі №400/8875/2453, вирішуючи спір про правомірність рішення суб`єкта владних повноважень, адміністративний суд перевіряє це рішення на відповідність критеріям правомірності, встановленим частиною другою статті 2 КАС України.
Відсутність у рішенні контролюючого органу вичерпних відомостей, які б давали змогу перевірити його законність і обґрунтованість, позбавляє можливості встановити дійсний предмет доказування у справі.
Податкові органи зобов`язані забезпечити наявність усіх необхідних даних для перевірки правомірності використання типових форм рішень, дотримуючись принципів обґрунтованості та чіткості, визначених національним законодавством та стандартам Європейського суду з прав людини.
Судом встановлено, що оскаржуване рішення ГУ ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/3549407879 прийнято на підставі акта від 30.09.2024 №48680/10-36-24-12/3549407879. Водночас матеріали справи не підтверджують проведення щодо позивача належної документальної перевірки в порядку, передбаченому Податковим кодексом України, яка за предметом та процедурою могла б бути правовою підставою для висновку про неможливість подальшого перебування позивача на спрощеній системі оподаткування. За відсутності такої перевірки контролюючий орган не мав належної процесуальної основи для прийняття рішення про виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку.
Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про порушення контролюючим органом порядку проведення перевірки.
Встановлене судом порушення не є суто формальним та не може розцінюватися як такий недолік оформлення, що не впливає на законність спірного рішення. Згідно з положеннями Податкового кодексу України документальна перевірка є саме тією процесуальною формою податкового контролю, у межах якої контролюючий орган уповноважений досліджувати своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків і зборів, а документальна невиїзна перевірка, крім того, потребує наявності передбачених законом підстав, рішення про її проведення та дотримання спеціального порядку повідомлення платника податків. Отже, у разі коли рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку приймається без належного підтвердження проведення саме такої перевірки у встановленому законом порядку, контролюючий орган фактично позбавляє платника тих процесуальних гарантій, які закон безпосередньо пов`язує з можливістю втручання у його податковий статус.
Водночас належних даних про дотримання щодо позивача процедури документальної перевірки, яка за предметом контролю могла бути належною правовою підставою для висновку про наявність умов, передбачених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, матеріали справи не містять. За таких обставин контролюючий орган фактично використав результат неналежно підтвердженої контрольної процедури як безпосередню підставу для виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку.
Суд також враховує, що саме в межах належно проведеної перевірки платник податків має реальну, а не декларативну можливість знати про предмет контролю, подати пояснення, надати документи, які спростовують висновки контролюючого органу, а також реалізувати право на подання заперечень до акта перевірки до прийняття рішення за її наслідками. Якщо ж акт перевірки і рішення, прийняте на його підставі, датовані одним днем, це об`єктивно ставить під сумнів реальність такої процесуальної можливості та свідчить про те, що контролюючий орган перейшов від фіксації власного висновку одразу до застосування несприятливого для платника наслідку, не забезпечивши йому належної участі в адміністративній процедурі.
Саме з огляду на це допущене порушення могло безпосередньо вплинути на правильність висновків відповідача щодо наявності у позивача податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів. За відсутності належної документальної перевірки суд позбавлений можливості вважати, що контролюючий орган одержав і оцінив усі юридично значимі дані у спосіб, передбачений законом, а позивач мав реальну можливість спростувати такі висновки, зокрема посиланням на помилкове декларування та подання уточнюючої звітності. Тому зазначений процедурний дефект стосується не просто аспектів оформлення матеріалів перевірки, а саме законної підстави для ухвалення спірного рішення.
Згідно з постановою Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частині другій статті74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом; податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 виснувала таке: аналізованими нормами ПК України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. У разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
Отже, за правовим висновком Верховного Суду процедурним порушенням порядку проведення податкової перевірки суди повинні надавати правову оцінку у першу чергу.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом та відповідає доктрині під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованій Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.
Встановлена судом протиправність наслідків перевірки внаслідок порушення процедури її проведення є достатньою самостійною підставою до скасування прийнятих за результатами її проведення рішень, що унеможливлює перехід до суті покладених в їх основу податкових правопорушень.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18.
З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду суд вважає, що спірне рішення, прийняте на підставі висновків контролюючого органу, викладених в акті в межах невстановленого виду перевірки, могло бути винесено виключно за результатом проведення документальної перевірки. Проведення ж замість документальної перевірки перевірки невстановленого виду, на переконання суду, є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, прийнятого за результатом такої неправомірної перевірки.
Також суд враховує довід позивача про те, що сума податкового боргу, покладена відповідачем в основу спірного рішення, не відображала реального стану його податкових зобов`язань, оскільки, за твердженням позивача, така заборгованість виникла внаслідок помилки при складанні податкової декларації платника єдиного податку за 2022 рік. Як зазначає позивач, ця помилка призвела до помилкового завищення податкових зобов`язань, які підлягали сплаті до бюджету, у сумі 25 506,06 грн, а в подальшому була виправлена шляхом подання уточнюючої декларації від 19.02.2025, яку контролюючий орган прийняв 25.03.2025. Саме на ці обставини позивач посилався як на такі, що спростовують правильність висновків, викладених в акті перевірки та в рішенні про виключення його з Реєстру платників єдиного податку.
Зміст наведеного доводу позивача, на переконання суду, є таким, що об`єктивно вимагав перевірки контролюючим органом до прийняття індивідуального акта, який істотно погіршує правове становище платника податків. Якщо платник податків стверджує, що підстава для виникнення податкового боргу пов`язана не з фактичним невиконанням ним податкового обов`язку, а з помилковим відображенням показників у податковій звітності, то такий довід безпосередньо стосується ключової для справи обставини, а саме: чи існували в дійсності умови, передбачені підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, для анулювання його реєстрації як платника єдиного податку.
За встановлених у справі обставин саме належна перевірочна процедура мала забезпечити можливість з`ясування, чи йдеться про фактичний і сталий податковий борг, чи про наслідок технічної або методологічної помилки у податковій звітності, яка могла бути усунута у передбаченому законом порядку. Відтак посилання позивача на уточнюючу декларацію є важливим як показник того, що за умови дотримання відповідачем належної процедури перевірки та розгляду заперечень висновки контролюючого органу підлягали б додатковій перевірці та могли виявитися іншими.
Суд також бере до уваги, що у поданому позові позивач прямо пов`язує неможливість довести відсутність порушення саме з процедурними діями відповідача, а саме з тим, що акт перевірки і спірне рішення були датовані одним днем, унаслідок чого він був позбавлений можливості до прийняття рішення подати заперечення, пояснення та документи, які, на його думку, спростовували висновок про наявність податкового боргу. Отже, наведений довід про помилкове завищення податкових зобов`язань і подання уточнюючої декларації не існує відокремлено від процесуального аспекту спору, а навпаки, додатково підтверджує істотність порушених процедурних гарантій позивача.
За таких обставин суд доходить висновку, що навіть без остаточного вирішення у межах цієї справи питання про правильність самостійного виправлення позивачем показників податкової звітності, наведений ним довід має істотне значення для оцінки правомірності спірного рішення. Він свідчить про те, що висновок контролюючого органу про наявність передбачених законом підстав для виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку не міг вважатися належно перевіреним і достатньо обґрунтованим без дослідження пояснень платника та документів, на які той посилався. Саме тому встановлене судом порушення процедури перевірки не є формальним, а безпосередньо стосується правильності висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення.
Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування спірного рішення про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку.
Оскільки спірним рішенням ГУ ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/3549407879 позивача виключено з Реєстру платників єдиного податку, а у відзиві відповідач прямо зазначає, що з 30.09.2024 позивач перебуває на загальній системі оподаткування, скасування такого рішення саме по собі не призводить автоматично до фактичного відновлення того правового стану, який існував до порушення. За таких обставин лише формальне скасування рішення без покладення на відповідача обов`язку вчинити дії щодо поновлення реєстрації не забезпечує повного та реального поновлення порушеного права позивача.
Такий підхід узгоджується з завданням адміністративного судочинства, яким є ефективний захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Крім того, частина друга статті 245 КАС України прямо передбачає можливість як зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, так і застосування іншого способу захисту, що не суперечить закону та забезпечує ефективний захист прав особи. 
У спірних правовідносинах поновлення реєстрації позивача як платника єдиного податку є саме тим способом захисту, який безпосередньо відповідає характеру порушення. Вимога про зобов`язання відповідача поновити реєстрацію позивача в Реєстрі є похідною від вимоги про скасування рішення і становить необхідний елемент повного судового захисту.
При цьому суд виходить з того, що задоволення такої позовної вимоги не є втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу. Дискреція має місце лише тоді, коли закон залишає суб`єкту владних повноважень можливість обрати один із кількох правомірних варіантів поведінки. Натомість після встановлення судом протиправності рішення про виключення позивача з Реєстру у відповідача не залишається свободи розсуду щодо того, чи відновлювати правовий статус позивача: обов`язком такого органу є приведення реєстраційних даних у стан, що існував до незаконного рішення. Тобто у цьому випадку суд не підміняє собою податковий орган у здійсненні владних управлінських функцій, а лише зобов`язує його виконати той варіант поведінки, який є єдино правомірним за встановлених судом обставин.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що належним, ефективним і таким, що відповідає завданню адміністративного судочинства, способом захисту порушених прав позивача є не лише визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 , а й зобов`язання відповідача поновити реєстрацію позивача як платника єдиного податку та внести відповідні відомості до Реєстру платників єдиного податку. Саме такий спосіб захисту усуває як юридичну підставу порушення, так і його фактичні наслідки для позивача.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити повністю.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією від 27.03.2025 №РК0М-ЗН0Х-ЕМ12-Е4Р1.
Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ГУ ДПС у Київській області.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області від 30.09.2024 №1571/10-36-24-12/ НОМЕР_1 про виключення з Реєстру платників єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
3. Зобов`язати Головного управління ДПС у Київській області відновити реєстрацію Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5% з 30.09.2024 та включити до Реєстру платників єдиного податку.
4. Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 44096797, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5А).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.