ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 11 березня 2026 року 	Справа № 903/1188/25	

Суддя Господарського суду Волинської області Вороняк А.С., за участі секретаря судового засідання Гандзілевської Я.В., розглянувши справу
за позовом: Керівника Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації
до відповідача: Сереховичівської сільської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України»
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями 

за участі представників-учасників справи:
від позивача: Б`яла І.В., витяг з ЄДР;
від відповідача: н/з;
від третьої особи: Шевчук Є.В., довіреність №864 від 17.12.2025;
прокурор: Рішко А.В., службове посвідчення №071761 від 01.03.2023.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.
Відводу складу суду не заявлено.
Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

Суть спору: 30.12.2025 через систему «Електронний суд» Керівник Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Сереховичівської сільської ради про усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га в Державному земельному кадастрі.
При обґрунтуванні позовних вимог посилається на незаконне включення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га до земель сільськогосподарського призначення, оскільки дана земельна ділянка належить до земель лісового фонду та з користування Державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» не вилучалась.
Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 призначення судді не відбулося у зв`язку нестачею потрібної кількості суддів для розподілу справи.
Згідно протоколу судової справи між суддями від 05.01.2026 справу розподілено судді Слободян О.Г.
08.01.2026 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1/0/15-26 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. 
Згідно наказу голови суду від 08.01.2026 №1/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області.
На підставі розпорядження в.о. Керівника апарату Господарського суду Волинської області від 12.01.2026 №01-4/1 згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026, справу №903/1188/25 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_1 розподілено судді Вороняку А.С.
Ухвалою суду від 14.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.02.2026. Запропоновано відповідачу подати суду в порядку статей 165, 178 Господарського процесуального кодексу України не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, одночасно копію відзиву надіслати прокурору, позивачу, докази чого подати суду. Запропоновано прокурору, позивачу подати суду: відповідь на відзив та наявні докази – в строк 5 днів з дня його отримання, з врахуванням вимог ст. ст. 166, 184 ГПК України, копію відповіді на відзив з додатками надіслати відповідачу, докази надіслання надати суду; відповідачу – заперечення на відповідь прокурора, позивача, протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив з доказами надіслання прокурору, позивачу. Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Ліси України». Запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача подати суду: письмові пояснення щодо заявленого позову та наявні докази, відповідно до ст.168 ГПК України (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали), копії яких з додатками надіслати іншим учасникам справи, докази надіслання (опис вкладення) надати суду.
28.01.2026 через систему «Електронний суд» від третьої особи надійшли письмові пояснення на позовну заяву у яких просить суд задовольнити позовні вимоги повністю. Дане пояснення суд долучив до матеріалів справи.
10.02.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення (в порядку ст. 42 ГПК України) про підтримання позовних вимог. Дані пояснення суд долучив до матеріалів справи.
10.02.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло пояснення у якому останній просить суд справу розглядати за відсутності представника Сереховичівської сільської ради. Крім того у поясненні зазначив, що позов визнають, не заперечують щодо його задоволення. Дане клопотання суд долучив до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 16.02.2026 повідомлено учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 11.03.2026.
Відповідач у судове засідання 11.03.2026 не прибув, хоча належно був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (ухвала суду від 16.02.2026 доставлена в електронний кабінет останнього 19.02.2026 об 11:08).
Відповідно до ч. 2 ст. 46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Згідно ч. 3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Оскільки, заява про визнання позову підписана (подана через систему «Електронний суд») сільським головою Сереховичівської сільської ради Шиманським Р.Т., тобто уповноваженою особою, визнання позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем.
У судовому засіданні прокурор, представники позивача та третьої особи підтримали позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити останні у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
З урахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливості розгляду справи за відсутності відповідача.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, -
установив:
розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 21.08.2013 №181 надано дозвіл Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території сільських та селищних рад Старовижівського району. 
Судом встановлено, що в результаті інвентаризації земель на території колишнього Старовижівського району Головний управлінням Держгеокадастру у Волинській області утворено земельну ділянку з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га. Розпорядженням Старовижівської РДА від 26.12.2013 №318 затверджено відповідну технічну документацію із інвентаризації земель.
У результаті прийняття Старовижівською районною державною адміністрацією вищезазначеного розпорядження до Державного земельного кадастру 22.10.2013 внесено відомості про утворення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га.
Як вбачається з відомостей Державного земельного кадастру вказана земельна ділянка має цільове призначення – землі сільськогосподарського призначення, 01.01.– для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Зокрема з 27.05.2021 згідно пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Прокурор зазначає, що в силу вищезазначених положень закону вказана земельна ділянка з 27.05.2021 перебуває в комунальній власності.
Згідно відомостей Реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, відомості про реєстрацію речових прав на останню відсутні.
Разом з тим встановлено, що вказана земельна ділянка частково розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, зокрема в межах 67 кварталу Буцинського (з 2008 по 2023 кварталу 9 Синівського) лісництва, та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України».
Наказом Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 21.07.2008 №55 по ДП «Старовижівське ЛГ» на базі існуючого Буцинського лісництва площею 9772 га створено 5 лісництв, в тому числі Синівське лісництво, площею 1933 га. Таким чином з 2008 року спірна земельна ділянка входила до 9 кварталу Синівського лісництва ДП «Старовижівське ЛГ», відповідно станом на 2013 рік (наступні після 2004 року матеріали лісовпорядкування) земельна ділянка з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, входила до 9 кварталу Синівського лісництва. Водночас, наступними матеріалами лісовпорядкування, розробленими та затвердженими у 2022-2023 роках Синівське лісництво Ковельського наділсництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» приєднано до Буцинського лісництва. Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка знаходиться в межах 67 кварталу Буцинського лісництва.
Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам – правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно додатків.
Згідно додатку №13 до вищезазначеного рішення обласної ради Соколищенська сільська рада передала 92,9 га земель Держоб`єднанню «Волиньліс».
Зазначені обставини також підтверджуються планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування щодо 67 кварталу Буцинського лісництва (9 кварталу Синівського лісництва за 2013 рік) (фрагменти з планшетів, копії таксаційних описів кварталу, копії фрагменту плану лісонасаджень розробленими в 2004 ,2012 та 2022 роках).
Зазначені документи підтверджують, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, розташована у 73 виділі 67 кварталу Буцинського лісництва Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України».
Крім того, із листа з викопіюванням ВО «Укрдержліспроект» №02/458-25 від 27.03.2025, вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, частково накладається на землі лісового фонду та розташована у кварталі № 9 Синівського лісництва (згідно матеріалів лісовпорядкування 2012-2013 років).
Також підтвердженням вищезазначених обставин є листи ДП «Ліси України», філії «Ковельське ЛГ» ДП «Ліси України» та листи Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» №25/26.9-2025 від 25.02.2025, №9664/34.6.3-2025 від 20.08.2025 з яких вбачається що спірна земельна ділянка частково згідно матеріалів лісовпорядкування 2004, 2012 та 2022 років знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення у 73 виділі 67 кварталу Буцинського лісництва (9 кварталу Синівського лісництва з 2008 до 2022 року). 
При цьому, Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» та ДП «Ліси України» є спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами, які за наявності розроблених та затверджених матеріалів лісовпорядкування володіють достовірними відомостями щодо розташування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду.
У матеріалах справи наявний, акт обстеження земельних ділянок, які накладаються на держлісфонд Буцинського лісництва від 18.02.2025, складеного комісією в складі лісничого Буцинського лісництва Буслюка Ю.М., помічника лісничого Буцинського лісництва Оліферука І.П.., майстра лісу Шкарана А.В., з якого вбачається спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, розміщена у 73 виділі 67 кварталу Буцинського лісництва.
Згідно схеми розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, розробленою сертифікованим інженером землевпорядником Бучко Н.М. на підставі договору, укладеного між ДП «Ліси України» та ФОП Бучко Н.М., вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах Буцинського лісництва ДП «Старовижівське ЛГ». Відповідно до вказаної схеми земельна ділянка з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, частково знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення, при цьому в межах Буцинського лісництва знаходиться 11,6780 га, що становить 85,1% від загальної площі земельної ділянки. Під час визначення точної площі земельної ділянки, яка накладається на межі Буцинського лісництва інженером землевпорядником визначено координати окружної межі земель лісогосподарського призначення, відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування, які знаходяться частково в межах земельної ділянки.
При цьому, згідно відомостей Державного земельного кадастру, при використанні інтерактивного шару «Ліси» Публічної кадастрової карти спірна земельна ділянка позначається зеленим кольором, як землі лісогосподарського призначення (відповідні відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру автоматично перенесено з Державного лісового кадастру у відповідності до "Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами", затвердженого постановою КМУ від 03.06.2013 № 483).
Навколо спірної земельної ділянки інші земельні ділянки також автоматично виділяються зеленим кольором, як землі лісового фонду – шар "Ліси", оскільки становлять єдиний масив земель лісового фонду, на який розроблено матеріали лісовпорядкування Старовижівського лісництва ДП «Ліси України».
Прокурор зазначає, що дані відомості отримано з програмного забезпечення Державного земельного кадастру, доступ до якого надано органам прокуратури згідно Порядку його ведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. 
Отже, звертаючись до суду із позовом прокурор доводить, що дії Старовижівської районної державної адміністрації при затвердженні технічної документації з землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га, призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, передання земельної ділянки із державної у комунальну власність.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. 
У ст. 5 Лісового кодексу України зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. 
Згідно ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. 
Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до Закону. 
Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній і приватній власності.
За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації про затвердження технічної документації із землеустрою) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц зазначено наступне: "Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже, суд зазначає, що земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, а відтак їх передача до земель комунальної та приватної власності є неправомірною.
З ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. 
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.
Згідно ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Отже, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Відтак, спірну земельну ділянку Старовижівською районною державною адміністрацією незаконно вилучено із земель лісового фонду, змінено цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення.
Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалась ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та була виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.
Між тим, суд встановив, що документи, на підставі яких Старовижівською районною державною адміністрацією видано спірне розпорядження не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України.
Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Старовижівська районна державна адміністрація не наділена повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Незаконне затвердження Старовижівською районною державною адміністрацією технічної документації із землеустрою зумовило незаконну зміну її цільового призначення та вибуття із державної власності. 
При цьому, рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України не приймались.
Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Враховуючи наведене, оспорюване розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації прийняте в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень), ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
В пунктах 83-87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц викладено такі висновки: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).
Отже, суд зазначає, що розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 №318 № «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району», яким частина спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, внаслідок проведення інветаризації віднесена до земель сільськогосподарського призначення, вичерпав свою дію після проведення інвентаризації та, відповідно, утворення в тому числі спірної земельної ділянки, яка частково відноситься до земель лісогосподарського призначення. Враховуючи наведене, скасування вищезазначеного розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації не призведене до ефективного поновлення інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про землеустрій" інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України "Про землеустрій").
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513.
Згідно з п. 2 Порядку інвентаризація земель проводиться з метою: забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою.
Інвентаризація земель проводиться виходячи з принципів плановості, достовірності та повноти даних, послідовності і стандартності процедур, доступності використання інформаційної бази, узагальнення даних з додержанням єдиних засад та технології їх оброблення (п. 3 Порядку).
Відповідно до п. 7 Порядку під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі. 
Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт розробляється технічна документація, склад якої встановлений статтею 57 Закону України “Про землеустрій”. Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України (п.28 Порядку).
Відомості, отримані в результаті інвентаризації земель, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (п. 30 Порядку).
Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Враховуючи наведене, відділом Держземагентства у Старовижівському районі 22.10.2013 зареєстровано спірну земельну ділянку.
Статтею 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. 
За змістом ч.1 ст.24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. За приписами ст. 3 Закону України "Про Державний земельний кадастр" основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Разом з тим, під час інвентаризації невірно визначено цільове призначення земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення при тому, що вказана земельна ділянка частково належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки охоплена матеріалами лісовпорядкування.
Отже, подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093 в Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі частини земельної ділянки з цільовим призначенням землі запасу сільськогосподарського призначення відноситиме її в подальшому до земель комунальної форми, що надасть право Сереховичівській сільській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; а також якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Положення аналогічного змісту закріплені також у ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, згідно з якими державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Отже, суд погоджується із доводами прокурора, про те, що при зверненні до суду з даним позовом останнім обрано такий спосіб захисту, який може відновити інтереси держави та попередити загрозу порушення права на землі державної власності, а саме скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093.
Верховним Судом 20.12.2023 у постанові № 916/1517/22 зазначено, що визнання незаконними і скасування спірних наказів, визнання недійсними результатів земельних торгів та договору оренди, а також скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки призведе до припинення прав відповідачів на цю земельну ділянку та поновить права ДСГП "Ліси України" на користування землями державного лісового фонду. 
Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093 заявлені обґрунтовано, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, підставні, визнані відповідачем, а відтак підлягають до задоволення.
В силу положень ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази та визнання позову відповідачем, господарський суд, оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги щодо усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га в Державному земельному кадастрі підлягають задоволенню у повному обсязі.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн згідно платіжної інструкції №3234 від 18.12.2025.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу у відповідності до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 130 ГПК України слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1211,20 грн (2422,40 /50%).
Крім того, враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь прокуратури належить стягнути 1211,20 грн судового збору.
Керуючись ст. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 73, 74, 77, 86, 185, 191, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-
вирішив:
1. Позов задовольнити.
2. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725085403:03:000:0093, площею 13,7213 га в Державному земельному кадастрі.
3. Стягнути з Сереховичівської сільської ради (4442, Волинська обл., Ковельський р-н, село Сереховичі, вул.Центральна, будинок 24а, код ЄДРПОУ 04332851) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 1211,20 грн (тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.) судового збору.
4. Головному управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області повернути із Державного бюджету Волинській обласній прокуратурі (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 1211,20 грн (тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп.) судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №3234 від 18.12.2025.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Повний текст рішення складено 18.03.2026

Суддя  А. С. Вороняк