Справа № 487/3422/19 
Провадження № 2/487/7/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гаврасієнка В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання заповіту недійсним 
ВСТАНОВИВ:
06.05.2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, в якій просить визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 недійсним, посилаючись на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі через вкрай тяжкий стан здоров`я.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Позивач зареєстрований з 21.01.2023 року по теперішній час за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті батька він звернувся до Третьої державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини і призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки йому відомо про наявність заповіту складено від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . Відповіддю державного нотаріуса його повідомлено, що його заява приєднана до матеріалів спадкової справи і наданий час для пред`явлення позову до суду. 
Вказує, що з 2014 року стан здоров`я його батька значно погіршився, він переніс інсульт, його паралізувало, батько не розмовляв. Він на той час був неповнолітній і його доглядала бабуся ОСОБА_4 . ОСОБА_2 відібрала у нього ключі від квартири, документи, особисті та інші речі, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 487/569/16-ц та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20.10.2026 року. ОСОБА_2 забороняла йому доступ до батька, забрала ключі від квартири, де він проживав, тим самим позбавила його можливості спілкуватись з батьком та вимагала він нього не з`являтись до батька, не турбувати хворого. Із ОСОБА_5 у позивача склались неприязні стосунки. 
Також вказував, що неодноразово у судах першої та другої інстанції він вирішував спори з відповідачем щодо його пенсії з витрати годувальника по матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та була другою дружиною батька позивача. Рішення суду винесено а його користь та з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача 23328 грн, але ОСОБА_2 ухилялася від виконання рішення суду і 08.11.2016 року виданий виконавчий лист для примусового виконання про стягнення з ОСОБА_2 спірної суми. 
Вважає, що його батько ОСОБА_3 знаходився вкрай тяжкому стані, згідно лікарських документів з 2015 року фізично і морально залежав від ОСОБА_5 , яка позбавила його можливості спілкуватись із позивачем, чинила перепони в можливості здійснювати за ним догляд, приховала від позивача не тільки документи і момент смерті батька. Волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на час укладання заповіту через врай тяжкий стан здоров`я і відсутність можливості спілкування із ним. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 28.05.2019 року за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання.
29.08.2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Куценко Ю.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у кому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Зазначає, що ОСОБА_1 є сином від другого шлюбу померлого ОСОБА_3 . ОСОБА_2 є першою дружиною ОСОБА_3 , з яком мала двох спільних дітей (на цей час померлих). Станом на 2014 рік ОСОБА_3 проживав один за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач та їх спільний син ОСОБА_7 (на той час живий) підтримували з ОСОБА_3 дружні стосунки, як з рідною людиною. Відповідач пригадує, що саме в цей період позивач, який за наяною в неї інформацією, проживав на той момент з бабкою ОСОБА_4 , робив спробу відновити стосунки з батьком, з яким довгий час відносин не підтримував. Влітку 2014 року ОСОБА_3 приїхав на дачу на декілька днів, а догляд за квартирою залишив за сином. Повернувши побачив, що з квартири здійснена крадіжка цінних речей та документів. У скоєному він підозрював саме позивача із бабкою. За вказаним фактом органами національної поліції було зареєстровано кримінальне провадження. На фоні стресу у ОСОБА_3 стався інсульт та після цього відповідач разом із сином переїхали до ОСОБА_3 у зв`язку з необхідністю надання йому допомоги для відновлення після інсульту. Вказував, що позивач декілька разів з`являвся у батька в 2014 році, але після цього зник і не спілкувався з батьком до смерті. ОСОБА_2 не створювала перешкод у спадкуванні позивача з батьком. Саме на фоні поведінки сина ОСОБА_3 і виявив бажання скласти заповіт на відповідача. 
Ухвалою суду від 30.09.2019 року підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду.
У судовому засідання 22.12.2020 було допитано свідка ОСОБА_8 , яка пояснила наступне. У 1970-1980 роках вона проживала біля ОСОБА_9 , у яких було два сини. В кінці 90х років вони розійшлися та ОСОБА_10 пішов жити на АДРЕСА_2 та одружився на молодій дружині, яка в подальшому потонула та у ОСОБА_11 залишився син. У 2014 році ОСОБА_11 паралізувало та про це повідомили його колишній дружині, оскільки у лікарні за ним ніхто не доглядав. ОСОБА_12 та старший син почали доглядати за ОСОБА_11 . Вона приходила до них у гості та бачила ОСОБА_11 , який був паралізований, його мова була порушена, права рука не діяла. Її запросили свідком при складанні заповіту та вона погодилась. Нотаріус прийшла додому ОСОБА_11 , він їй відповідач на питання, проте оскільки в нього не працювала права рука, вона замість нього підписувала заповіт. Після складання заповіту у ОСОБА_11 ще було багато інсультів, він був лежачий та ОСОБА_12 ще доглядала його близько 8 років. Вказувала, що була подругою ОСОБА_12 та часто була у них в гостях, ОСОБА_11 можна було зрозуміти, але риторика була порушена. На час складання заповіту їй було відомо, що ОСОБА_13 є неповнолітнім на час складання заповіту. Зі слів ОСОБА_12 йому відомо, що ОСОБА_14 вкрав речі батька та виніс всі прикраси із дому. ОСОБА_11 жив із ОСОБА_12 до самої смерті. 
Ухвалою суду від 21.08.2023 року витребувано з Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копію актового запису про смерть, складеного на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
21.09.2023 року з Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшов актовий запис про смерть №1498 від 19.06.2023 року, згідно якого ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Ухвалою суду від 30.09.2023 року зупинено провадження в цивільній справі №487/3422/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання заповіту недійсним, до залучення до участі у справі правонаступників померлої ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 29 травня 2025 року поновлено провадження по справі, витребувано з Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
24.06.2025 року до суду надійшло повідомлення завідувача Третьої миколаївської державна нотаріальна контора Миколаївської області Фоменко С., згідно якого проведено перевірку по паперовим носіям, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , не виявлені.
Ухвалою суду від 29 січня 2026 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Миколаївську міську раду.
Ухвалою суду від 02 квітня 2026 року провадження по справі в частині вимог до  ОСОБА_2 - закрито.
Позивач до судового засідання не з`явився, до суду надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача Миколаївської міської ради Захаренкова А.Ю. до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій зазначив, що у зв`язку із великою завантаженістю працівників юридичного департаменту Миколаївської міської ради та великою кількістю судових справ, просила справу слухати без представника ММР, а рішення по справі прийняти за наявними матеріалами справи та у відповідності до вимог діючого законодавства.
16.04.2025 року до суду надійшли письмові пояснення свідка ОСОБА_4 , у яких свідок зазначила наступне. Вона є бабусею позивача ОСОБА_1 та до його повноліття була його опікуном. Під час хвороби ОСОБА_3 , батька позивача, вони разом із внуком доглядали його. Проте прийшовши одного разу із лікарні додому, ОСОБА_14 не зміг попасти додому, так як ОСОБА_2 змінили дверні замки. Після виписки ОСОБА_11 із лікарні ОСОБА_2 не давала можливості спілкуватись ОСОБА_14 із батьком, при цьому кажучи ОСОБА_11 , що ОСОБА_14 не хоче бачити батька та звинувачувала ОСОБА_14 у крадіжках, при цьому ОСОБА_14 не міг попасти додому та поспілкуватись із батьком. ОСОБА_2 налаштовувала проти батька та казала, що ОСОБА_14 потрібні тільки гроші та квартира. ОСОБА_2 мала намір виписати із квартири ОСОБА_14 та наполягала на тому, щоб ОСОБА_11 позбавив сина квартири. Також вказувала, що ОСОБА_2 викликала орган опіки та піклування та вказувала на те, що ОСОБА_14 проживає сам, щоб його забрали до інтернату. Після цього вона оформила опіку над ОСОБА_14 в 2015 році, але повідомити про це ОСОБА_15 не мала можливості, оскільки до нього не пускала ОСОБА_2 . Про смерть батька ОСОБА_14 не повідомили та де заборонений батько ОСОБА_14 не відомо. 
Розглянувши подані позивачами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04.10.2018.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Спадкова справа після померлого відкрита в Третій миколаївській державній нотаріальній конторі Миколаївської області.
22.01.2015 ОСОБА_3 було складено заповіт, яким все своє майно, яке належить йому на день смерті він заповідає ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Зідрашко О.І. 
Згідно четвертого абзацу заповіту, заповіт на прохання заповідача записаний нотаріусом з його слів та у зв`язку з його хворобою (вада зору, вада правої руки після інсульту) на його прохання і в його присутності підписаний ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що заповідач не може сам прочитати та підписати текст заповіту його згідно ст.1253 ЦК України посвідчено в присутності свідків. У зв`язку з станом здоров`я заповідача заповіт складено та посвідчено у нього вдома за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини до Третьої Миколаївської державної нотаріальній конторі Миколаївської області звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Як вбачається із наявної у медичній картці амбулаторного хворого № 5292б ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні з 14 липня 2014 року по 29 серпня 2014 року. Діагноз: ішемічний інсульт в басейні лівої середньої мозкової артерії (14.07.14). ДЕ з помірною АГ З. Моторна афазія. 
Згідно запису медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_3 за 10.12.2014 огляд на дому. Свідомість не порушена, мова утруднена через моторну афазію. Емоційний стан рівний. Орган настрою рівний. Гострої психопродукції немає. Агресивних та ауто агресії немає. Критичний. 
Згідно наявного у матеріалах справи № 487/569/16-ц висновку із постанови ЛКК №198/4 від 05.06.2015 року ОСОБА_3 , 1946 р.н. інвалід І гр. ОСОБА_16 з гіпертонією. Наслідки ГПМК у вигляді грубого спастичного правобічного геміпарезу, зниження помірне. Висновок ЛКК потребує постійного стороннього догляду та не здатний до самообслуговування. (а.с. 70 на звороті)
Таким чином, відповідно до медичної документації, яка досліджена в судовому засіданні та показів свідків, судом встановлено, що ОСОБА_3 переніс ішемічний інсульт, внаслідок якого він був паралізований та мав моторну афазію.
Згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року по справі 487/569/16-ц встановлені судом наступні обставини:
Батьками неповнолітнього ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 померла (а.с.12).
З 20 серпня 2010 року дитині ОСОБА_1 була призначена та виплачувалася пенсія по втраті годувальника за померлу матір. Пенсію отримував батько дитини – відповідач у справі, шляхом перерахування на банківський рахунок через банківську установу «ЕкспресБанк» (а.с.71-72).
Згідно з відомостями по банківському особовому рахунку на ім`я ОСОБА_3 за період з січня 2014 року по жовтень 2015 року пенсійним фондом було перераховано на вказаний рахунок 23 328 грн. (а.с.4).
В 2014 році батько дитини тяжко захворів, внаслідок чого за даними медико-соціальної експертної комісії від 7 травня 2015 року, ОСОБА_3 було встановлено першу групу інвалідності безстроково та визнано, що останній потребує постійного стороннього догляду і не здатен до самообслуговування (а.с. 70).
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 886 від 9 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування. Того ж дня, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 888 від 9 жовтня 2015 року над ОСОБА_1 встановлено піклування та призначено піклувальником ОСОБА_4 (а.с. 5).
З 1 листопада 2015 року пенсію по втраті годувальника на ОСОБА_1 отримує ОСОБА_4 через поштове відділення (а.с. 71-72).
З пояснень позивачки та даними актів обстеження умов проживання встановлено, що неповнолітній ОСОБА_17 проживав протягом 2014 року і по теперішній час з позивачкою за адресою АДРЕСА_3 та за цей час призначену йому пенсію від батька не отримував.
Відповідачка ОСОБА_2 стверджувала, що в 2014 році у зв`язку з хворобою відповідач ОСОБА_3 , з яким вона перебуває у шлюбних відносинах, уповноважив її вирішувати питання з питань призначення та отримання пенсії. За його дорученням вона з банківського рахунку знімала грошові кошти приблизно 9 000 грн.
Як свідчать встановлені судом обставини, відповідач ОСОБА_3 набув майно (пенсію по втраті годувальника, призначену дитині) за існування достатніх правових підстав, а саме як законний представник - батько неповнолітньої дитини, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою здійснення витрат цих грошових коштів на утримання неповнолітнього сина та в його інтересах. Проте, внаслідок своєї хвороби протягом з січня 2014 року по жовтень 2015 року обов`язки піклувальника неповнолітньої дитини відповідач виконувати не міг, а ці обов`язки виконувала позивачка, з якою проживав ОСОБА_17 та знаходився на її утриманні. За такого протягом зазначеного часу відповідач ОСОБА_3 зберігав та витрачав на свої потреби пенсію по втраті годувальника, виплачувану його неповнолітньому сину у розмірі 23 328 грн., що суперечить меті правовідношення, складеного між сторонами та його юридичному змісту, а відтак відповідач зберігав спірні грошові кошти без достатньої правової підстави. 
Також судом досліджено наявний у матеріалах справи № 487/569/16-ц (а.с. 7) лист керуючого справами виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17.09.2015 року на адресований ОСОБА_1 , з якого вбачається, що у жовтні 2014 року служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради поставила його на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах. Спеціалісти неодноразово відвідували адресу мешкання його батька ОСОБА_3 , проводили бесіди із особами, які мешкають разом з ним по АДРЕСА_1 . ОСОБА_18 та його син зазначають, що його батько за станом здоров`я потребує догляду, здійснювати свої батьківські обов`язки не зможе, тому спільне проживання з ним є недоцільним. Також встановлено, що зазначені особи ставляться до нього негативно. Примусове вселення його до квартири можливе лише за рішенням суду. 
Таким чином, судом встановлено, що заповідач ОСОБА_3 переніс інсульт та за станом свого здоров`я не міг самообслуговуватися, після чого з ним почала проживати його колишня дружина ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 15.12.2014 року довіреність, якою уповноважив останню представляти його інтереси в тому числі з питань призначення та отримання належної йому пенсії, в тому числі пенсії по втраті годувальника на ОСОБА_1 , яку було стягнуто із ОСОБА_3 як безпідставно отриману рішенням суду. 
Також дослідженими матеріалами підтверджено, що позивач ОСОБА_1 намагався вселитись до квартири батька, проте ОСОБА_2 та її син чинили позивачу перепони та не давали можливості спілкуватись із паралізованим батьком та вселитись у квартиру, у якій він зареєстрований.
Тобто із досліджених матеріалів встановлено, що ОСОБА_2 з 2014 року проживала із паралізованим ОСОБА_3 , при цьому не давала йому можливості спілкуватись із неповнолітнім на той час сином, отримувала замість ОСОБА_3 пенсію в тому числі по втраті годувальника на ОСОБА_1 та після стягнення зазначеної пенсії рішенням суду утримувалась від повернення безпідставно отриманих коштів, 
Вищезазначені обставини свідчать про вплив ОСОБА_2 на ОСОБА_3 та його залежність від неї через свою хворобу.
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно,на власний розсуд (ч. 1 ст. 12, ст. 1234 ЦК України).
Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною третьою статті 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її та в нотаріуса присутності цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочину за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
За положенням ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.
Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними тому, що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів встановлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
За змістом ч.1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаюсь, зокрема, на те, що спадкодавець не підписувала оспорюваний заповіт, оскільки на протягом останніх років свого життя тяжко хворіла, перенесла декілька інсультів, не розмовляла, не рухалася, не реагувала, тому не могла скласти заповіт, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.
У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно ч.2 ст.1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Відповідно до приписів статей 1247, 1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні норми ЦК України щодо недійсності правочинів.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мана на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містять роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21).
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Отже, з огляду на матеріали справи, показання свідків, а також медичних карток померлого ОСОБА_3 за клінічним перебігом свого захворювання ОСОБА_3 не міг вільно та самостійно пересуватися, розмовляти, та за станом здоров`я не міг виконати підпис в оспорюваному заповіті та під час розгляду справи було встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що є підставою для задоволення позовних вимог.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір, в розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В :
Позов  ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання заповіту недійсним - задовольнити.
Визнати заповіт складений 22 січня 2015 року від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Зідрашко Оксаною Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 6 недійсним.
Стягнути з Миколаївської міської радина користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: Миколаївська міська рада, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ЄДРПОУ 26565573.
Третя особа: Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, адреса: м. Миколаїв, вул. Погранична, 40.
Повне рішення суду складено 16.04.2026.

Суддя В.О. Гаврасієнко