Справа № 643/18166/25
Провадження № 2/643/1977/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026 Салтівський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого судді - Довготько Т.М.
за участю секретаря судового засідання - Вишнякової Є.О.
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якої діє ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати  ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позову представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначила, що 31.05.1985 батьки позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, в якому у них народилось двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач) та донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (позивач). Відповідно до копії контрольного талону до ордеру № 020003, виданого 13.01.1986 Московською райрадою народних депутатів, ОСОБА_6 була видана на вселення його родини з трьох осіб двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Згодом було укладено договір № 673 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого наймодавець ВЖРЕП-2 Московського району надав, а наймач ОСОБА_6 та члени його сім`ї прийняли у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_2 . 21.04.2005 батьки позивача розірвали шлюб та батько ОСОБА_6 виїхав із житла, а згодом знявся з реєстраційного обліку місця проживання в спірній квартирі. Станом на 10.10.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 (донька позивача), ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_3 (брат позивача, відповідач) та ОСОБА_1 (позивач). Проте брат позивача ОСОБА_3 в 2014 році виїхав до Автономної республіки Крим та з того часу не повертався до міста Харкова. Так, відповідач з 2014 року по теперішній час в квартирі не проживає, житлом не користується, комунальні послуги не сплачує, ніякої участі в утриманні квартири у належному стані не приймає, будь-яких особистих речей відповідача чи іншого майна, яке належало б йому в квартирі не залишилось, будь-які домовленості з приводу користування квартирою відсутні. З відповіді на адвокатський запит з Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області №213277-2025 від 16.09.2025 вбачається, згідно облікових даних інформаційно-комунікаційної системи інформаційного порталу НПУ, заяв, скарг та повідомлень від гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу перешкоджання йому в користуванні квартирою АДРЕСА_2 у період з 01.01.2004 по теперішній час до Харківського РУП №2 в Харківській області не надходило. Квартира АДРЕСА_2 до теперішнього часу не приватизована та належить до комунальної форми власності. Отже, ОСОБА_3 за власним бажанням остаточно залишив своє помешкання в 2014 році та протягом більше 10 років поспіль він не повертався та не виказував якимось чином своє бажання користуватися спірною квартирою, брати участь в утриманні квартири у належному стані, тобто вбачається факт відсутності достатніх триваючих зав`язків зі спірною квартирою та факт свідомої поведінки відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до постійного місця проживання. Факт непроживання ОСОБА_3 більше 10 років в спірній квартирі підтвердили сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що вбачається з протоколів опитування особи за згодою від 14.10.2025. 
Ухвалою суду від 20.10.2025 було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 09.12.2025 було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 
Позивач – ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах третьої особи малолітньої дитини ОСОБА_5 , представник позивача - ОСОБА_2  в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що її брат ОСОБА_3 у 2014 році виїхав до Автономної республіки Крим, де одружився та з цього часу до м.Харкова не повертався, у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Наразі зв`язок з братом втрачено та вони не спілкуються.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату , час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду не повідомив. 
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановлений законом порядок, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо позову не заперечує. 
Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 
Зі згоди позивача та представника позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України.
Суд, заслухавши позивача, представника позивача, допитавши в якості свідка позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до копії контрольного талону до ордеру №020003, виданого 13.01.1986 виконкомом Московської райради народних депутатів ОСОБА_6 на сім`ю з трьох осіб надана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . 
Згідно копії договору № 673 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, наймодавець ВЖРЕП-2 Московського району надав наймачу ОСОБА_6 та членом його сім`ї у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_2 .
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 21.04.2005 розірвали шлюб. 
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, станом на 10.10.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 (донька позивача), ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_3 (брат позивача) та ОСОБА_1 (позивач).
Як вбачається з відповіді Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області №213277-2025 від 16.09.2025 на адвокатський запит, згідно облікових даних інформаційно-комунікаційної системи інформаційного порталу НПУ, заяв, скарг та повідомлень від гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу перешкоджання йому в користуванні квартирою АДРЕСА_2 у період з 01.01.2004 по теперішній час до Харківського РУП №2 в Харківській області не надходило. 
Згідно відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 23.09.2025 № 13508/0411/25 інвентаризаційна справа на квартиру АДРЕСА_2 , не складалася та у відділі не обліковується. В матеріалах інвентаризаційної справи за вказаною адресою відсутня інформація станом на 2003 рік та на 31.12.2012 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 . 
Згідно повідомлення Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 18.09.2025, заяв на приватизацію квартири АДРЕСА_2 до Управління не надходило, рішення про приватизацію вказаної квартири Управлінням не приймалось.
Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 підтвердила обставини викладені у позові та надала аналогічні пояснення як вказано вище.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду протоколи опитування адвокатом особи за її згодою від 14.10.2025, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_7 згідно яких останні підтвердили факт не проживання ОСОБА_3 у квартирі протягом 10 років.
Разом з тим, зазначені заяви не є показами свідків у визначеному законодавством порядку, оскільки ці особи не опитувались безпосередньо у судовому засіданні, не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань судом та не приведені судом до присяги.
Суд вважає, що вказані протоколи не є належним доказом на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житлом.
Будь-яких інших доказів стосовно не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі позивачем суду не надано.
Покази позивача ОСОБА_1 в якості свідка суд оцінює критично, оскільки позивач є заінтересованою особою у розгляді справи та її покази не мажуть бути єдиними і достатніми доказами на підтвердження спірних обставин без їх підтвердження іншими належними та допустимими доказами.
Під час вирішення питання про втрату відповідачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, суду не надано. Відсутні в матеріалах справи й докази того, що відповідач не здійснює оплату комунальних послуг протягом тривалого строку.
У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачки.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якої діє ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 19.02.2026.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Третя особа: - Харківська міська рада, код ЄДРПОУ 04059243, адреса місцезнаходження: м.Харків, майдан Конституції, 7.
Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Третя особа - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя          Т.М.Довготько