Справа № 346/6857/24 
Провадження № 22-ц/4808/545/26 
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючогосудді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потятинника Юрія Романовича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання її членом сім`ї наймача квартири та визнання за нею права користування квартирою,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання її членом сім`ї наймача квартири та визнання за нею права користування квартирою.
Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_2 , який з 2011 року і до часу смерті проживав у службовій квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира надана йому на підставі наказу командира військової частини від 02.04.2007 року. На підставі даного наказу Корницькою сільською радою 01.02.2011 видано ордер на право зайняття кватири сім`єю з трьох осіб: ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_4 .. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 червня 2023 року визнано, що дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 втратили право користування вказаною квартирою, оскільки з 2014 року у ній не проживають та виїхали на постійне місце проживання за кордон. Позивачка за домовленістю із братом вселилась в спірну квартиру на правах члена сім`ї наймача в березні 2017 року, і з того часу постійно проживала з братом однією сім`єю у вищевказаній квартирі, доглядала свого брата ОСОБА_2 , купувала йому ліки, продукти харчування, одяг, готувала їжу, вела всі домашні справи та домашнє господарство, оплачувала комунальні послуги, оскільки ОСОБА_2 хворів і за станом здоров`я не міг самостійно забезпечити свою життєдіяльність, і стан його здоров`я постійно погіршувався, аж до смерті. Інших близьких осіб у померлого не було. Позивачка і на даний час проживає в спірній квартирі.
Просила суд визнати її членом сім`ї ОСОБА_2 – наймача квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право користування житловим приміщенням.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання її членом сім`ї ОСОБА_2 , наймача квартири, а також про визнання за нею права користування квартирою.
Скасовано заходи забезпечення позову. 
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Потятинник Ю.Р. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року скасувати та задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка довела той факт, що має право користування квартирою померлого брата на підставі ст.64 ЖК України, оскільки спільно з ним постійно проживала і вели спільне господарство.
Не відповідає дійсності і фактичним обставинам справи думка суду про те, що не надано доказів спільних витрат, бюджету, оскільки вона приймала участь у витратах на утримання житла та здійснювала догляд за братом. 
Актом старости Корницького старостинського округу № 60 від 23.12.2024р. підтверджується факт проживання позивачки в спірній квартирі. Зокрема даний факт підтверджується сусідами: ОСОБА_5 , жителем АДРЕСА_2 ; ОСОБА_6 , жителем АДРЕСА_3 ; ОСОБА_7 , жителем АДРЕСА_4 . , які допитані судом в якості свідків.
Суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 65 ЖК України та зазначив, що за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні, оскільки позивачка не зберігала і по даний час не зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні, крім квартири АДРЕСА_1 .

Представник Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району Кіт Р.С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що права наймача ОСОБА_2 та його сестри ОСОБА_1 на користування службовим житлом припинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 . Володілець службового житла має право на розпорядження своєю власністю на власний розсуд, а втручання суду у це право шляхом визнання позивачки такою, що має право на користування службовою квартирою, призведе до порушення прав власника. Встановлення факту вселення ОСОБА_1 до спірної службовою квартири за погодженням із членом сім`ї наймача цієї квартири - ОСОБА_2 та користування позивачкою квартирою не створює для неї жодних прав після припинення останнім права користування цією квартирою, а Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району як володілець службового житла не надавала згоду на вселення останньої до квартири, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Потятинник Ю. Р. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити.
Представник Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2010 року №42, закріплено 2-х кімнатну квартиру житловою площею 26 м2 в АДРЕСА_5 , за техніком-начальником КТП прапорщиком Давиденко В. В. зі складом сім`ї з трьох осіб: наймач, дружина, донька (а.с.27). 
Відповідно до ордеру на жилу площу в квартирі від 01 лютого 2011 року, виданий ОСОБА_2 , на право зайняття сім`єю, жилої площі 26 кв.м. в АДРЕСА_5 , встановлений наступний склад сім`ї: ОСОБА_3 1978 року народження – дружина та ОСОБА_4 2002 року народження – дочка (а.с. 17). З 02.02.2011 саме за цією адресою ОСОБА_2 мав зареєстроване місце проживання (а.с.28).
ОСОБА_2 у період з 22.12.2016 по 30.05.2017 брав безпосередню в АТО та 19.10.2017 отримав посвідчення учасника бойових дій (а.с.18,23), отримав захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини, постановою ВЛК визнаний він непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час (а.с.24-26).
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 231781 ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи, з 03.11.2020 року. Вказана інвалідність пов`язана із захистом Батьківщини. Також зазначено, що ОСОБА_2 протипоказана тяжка фізична праця та психологічні навантаження (а.с.19-20).
Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2023 року, яке набрало законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.29-34).
Витягом з протоколу № 4 від 23 серпня 2023 року житлової комісії військової частини НОМЕР_1 встановлено, що склад сім`ї прапорщика запасу ОСОБА_2 з однієї особи : ОСОБА_2 1975 року народження (а.с. 37).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.10).
Згідно з актом №60 про підтвердження місця проживання від 23 грудня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 , проживає за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 44). 
Позивач ОСОБА_1 на підтвердження постійного проживання із братом надала суду докази, що придбала котел, батареї та труби з комплектуючими у ФОП ОСОБА_8 та провела їх монтаж у кв. АДРЕСА_1 (а.с.130-132). 

Згідно з відомостями з ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 25.03.2025 року № 44А право власності на квартиру АДРЕСА_6 зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_9 по 1/3 частині на підставі свідоцтва про право власності, виданого 29.11.2004 р. Бюро по приватизації державного житлового фонду м. Коломиї згідно з розпорядженням № 12699 від 23.11.2004 року (а.с. 89). За цією ж адресою позивачка зареєстрована з 2004 року (а.с.9)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів того, що при вселенні до спірної квартири між позивачкою та її братом, було досягнуто згоди про набуття позивачкою права на безстрокове користування спірним житлом, суду не надано. Не надано суду і будь-яких доказів щодо позивачкою та її братом велося спільне господарство, були взаємні права і обов`язки. Тому суд вважав, що позивачка користувалася спірним житлом на умовах, що передбачені законом для тимчасових мешканців. А за таких обставин право користування позивачки спірним житлом не є безстроковим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 395 ЦК України встановлено, що право користування є речовим правом на чуже майно та відповідно до статті 396 ЦК України підлягає захисту відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Отже, особа має право звернутися до суду із позовом про визнання права користування майном, якщо це право порушується, оспорюється чи не визнається.
У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, 41, 42, 43 ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).
З урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК).
У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України).
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 64 ЖК).
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування в контексті положень статті 106 ЖК України не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18)).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Встановлено, що наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2010 року №42 закріплено 2-х кімнатну квартиру житловою площею 26 м2 в АДРЕСА_5 , за техніком-начальником КТП прапорщиком ОСОБА_2 , склад сім`ї 3 особи: він, дружина, донька (а.с.27). 
В ордері на жилу площу в спірній квартирі від 01 лютого 2011 року зазначений ОСОБА_2 , його дружина та донька (а.с. 17).
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 обґрунтовує вимоги тим, що вона за згодою ОСОБА_2 вселилась в спірну квартиру на правах члена сім`ї наймача з березня 2017 року, і з того часу постійно проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)).
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).
Разом з тим, позивачкою не доведено належними доказами, що вона вселилась у спірну квартиру з згоди наймача у встановленим законом порядку.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги про те, що актом старости Корницького Cтаростинського округу № 60 від 23.12.2024 року підтверджується факт проживання позивачки в спірній квартирі, однак даний акт не містить підстави вселення та не підтверджує період проживання. Крім того, акт складений 23 грудня 2024 року, тобто після смерті наймача квартири ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не містить відомостей, з якого часу проживає позивачка в квартирі, на яких підставах. (а.с.44)
Крім того, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване в АДРЕСА_7 , де вона має частку власності. Посилання позивачки на те, що в цій квартирі живуть члени її родини, а площа квартири є невеликою, не є підставою для визнання за нею права постійного користування службовим житлом, яке займав її брат. 
Доводи позивачки про те, що померлий брат надав їй довіреність для приватизації спірного житла від його імені, також не мають значення для справи, оскільки жодних дій для виконання такого наміру не виконано. 
Відтак, позивачка, яка зберігає постійне місце проживання у іншому житловому приміщенні, де вона має реєстрацію і право власності на частку, не довела підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з наймачем ОСОБА_2 , оскільки сам по собі факт догляду за наймачем не є безумовною підставою для встановлення таких обставин. 
Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22)).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно врахував, що відсутні докази того, що при вселенні до спірної квартири між позивачем та її братом було досягнуто згоди про набуття позивачкою права на безстрокове користування спірним житлом. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потятинника Юрія Романовича залишити без задоволення. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст складено 25 березня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А.Девляшевський 
В.М.Луганська