Справа № 177/3760/25
Провадження № 2/177/115/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
(заочне)
Іменем України
02 квітня 2026 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Суботіної С. А.
секретаря судового засідання   Андрійчук А.В., 
представника позивача     Найдьонової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та права власності на частку в спільному майні подружжя, -
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Найдьонова Н.В., звернулася 11.12.2025 до суду з указаним позовом та просить визнати нерухоме майно, а саме: житловий будинок із господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набуте в період фактичного проживання з чоловіком ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу (із жовтня 1992 по 24.12.1993) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку з господарськими спорудами.
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що в період із листопада 1992 року по 24.12.1993 позивач проживала з  ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. Шлюб між ними зареєстровано 24.12.1993. На спільні кошти 27.04.1993 вони придбали житловий будинок із господарськими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким усе своє майно заповів донці ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ). Про зміст заповіту позивачці було відомо, оскільки це було спільне рішення подружжя, метою якого було заощадження часу та коштів на переоформлення спадщини. Однак, після смерті чоловіка, у позивача з ОСОБА_2 виник конфлікт, оскільки остання повідомила про плани продати будинок. Позивач не має можливості придбати інше житло, оскільки вона досягла пенсійного віку та іншого житла не має. Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_1 отримала відмову, із чим вона не погоджується, вважає, що має право на частку у праві власності на житло, а тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав із цим позовом.
Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Від Шостої криворізької державної нотаріальної контори 12.01.2026 надійшла копія спадкової справи № 88/2023, заведеної після смерті  ОСОБА_3 (а.с.42-63).
Від КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР 23.01.2026 надійшли копії матеріалів щодо домоволодіння, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 (а.с.69-75).
Ухвалою суду від 16.02.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні 17.03.2026 представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти розгляд справи у заочному порядку не заперечувала. У подальшому у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідач  ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання, однак до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надала, відзиву не подано.
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, суд постановив, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалити в справі заочне рішення на підставі наявних доказів та за відсутності заперечень з боку представника позивача проти заочного розгляду справи.
Через неявку в судове засідання 02.04.2026 усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали спадкової справи №88/2023, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 27.04.1993 ОСОБА_3 придбано житловий будинок, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано у Криворізькому БТІ 29.04.1993, запис у реєстровій книзі № 5 стор. 145, запис 1323 (а.с.14, 61, 70).
Відповідно до технічної документації, житловий будинок має житлову площу 28,1 кв.м, та господарчі побудови – вбиральню, водо колонку та огорожу (а.с.15, 71-75).
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 24.12.1993 уклали шлюб, про що Лозуватською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 60 (а.с.12, 47 зворот).
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_7 (а.с.50-51), яка після укладення 23.06.2017 шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с.52-54).
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 25.11.2010 секретарем Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Ревуцькою Л.М., яким усе своє майно заповів ОСОБА_7 , 1996 року народження (а.с.16, 57 зворот).
ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11, 57).
Після його смерті до Шостої криворізької державної нотаріальної контори звернулися 31.03.2026 ОСОБА_1 із заявами про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку майна, придбаного у шлюбі та про прийняття спадщини за законом (а.с.44, 44 зворот), а також 26.05.2023  ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом (а.с.48).
На підставі поданих заяв державним нотаріусом заведено спадкову справу до майна померлого ОСОБА_3 № 88/2023, номер у Спадковому реєстрі № 70468142 (а.с.43).
Розглянувши заяву ОСОБА_1 , державним нотаріусом Деркач Я.В. 17.10.2025 видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право власності на спільне майно подружжя та свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (а.с.17, 63).
Відмова мотивована тим, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 . Померлим складено заповіт на все належне йому майно. При цьому, ОСОБА_1 не надала доказів належності до осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1233, ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин.
Відповідно до ст. ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 71 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Згідно з п. 1.1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Звертаючись до суду, позивач зазначає, що на час придбання будинку шлюб із ОСОБА_3 хоча і не був зареєстрований, але вони проживали як чоловік та дружина, тобто як сім`я, обидва працювали, спільно вносили кошти на придбання будинку, купівлю домашніх речей, меблів, ремонту, вели спільний побут.
Із пояснень представника позивача у судовому засіданні слідує, що з 1992 року, ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, почала проживати з ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство, будували плани на майбутнє, а саме, придбати будинок, зареєструвати шлюб та створити сім`ю. Кожен із них працював, тому грошові кошти на придбання житла були їх спільними заощадженнями. Після придбання будинку вони за спільні кошти здійснювали його ремонт, поліпшення, облаштування. ОСОБА_1 було відомо про те, що чоловік склав заповіт на доньку щодо всього належного йому за життя майна. Однак, після смерті чоловіка, донька їй повідомила, що отримавши свідоцтво про право на спадщину, нею буде здійснено продаж будинку, у зв`язку з чим, наполягала на її виселенні. Водночас, іншого житла ОСОБА_1 не має. Остання вважає, що їй належить частка в спірному будинку, оскільки він хоча і придбаний до реєстрації шлюбу, однак за спільні кошти.
Відповідно до відомостей із трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 (нині ОСОБА_4 ), остання в період із 01.02.1983 по 13.11.1986 працювала на птице фабриці. Із 10.01.1987 обіймала посади технічного працівника: двірника, прибиральниці, у різних навчальних закладах (а.с.19-22). 
Згідно з даних по господарського обліку, ОСОБА_10 у період 1992-1993 роки значилася зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.27).
Як слідує з витягу з реєстру Лозуватської територіальної громади, що ОСОБА_1 із 08.07.1998 по сьогоднішній день зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою до дня своєї смерті був зареєстрований і ОСОБА_3 (а.с.10, 13). 
Мешканцями с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області 01.12.2025 складено акт, що ОСОБА_1 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 орієнтовно з жовтня-листопад 1992 року по дату реєстрації шлюбу 24.12.1993 однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільний побут, мали спільний бюджет. Навесні 1993 року вони придбали будинок, куди переїхали. У грудні 1993 року зареєстрували шлюб та проживали разом за вищевказаною адресою до дня смерті ОСОБА_3 (а.с.18).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , суду повідомили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із 1992 року проживали разом, збирали кошти для придбання житла. Будинок придбано в березні 1993 року, а в грудні 1993 року було зареєстровано шлюб між ними Не дивлячись на те, що будинок зареєстровано на ОСОБА_3 , кошти на його придбання були спільними. Позивач більше 30 років працює прибиральницею у Лозуватській школі, ОСОБА_3 працював у радгоспі слюсарем, тому будинок придбався за спільні кошти. ОСОБА_3 за життя склав заповіт на доньку ОСОБА_2 , яка виїхала з села, збирається продавати будинок та вивозить із нього речі., повідомивши про те, щоб матір з будинку висилялася, однак ОСОБА_1 іншого житла не має.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 надала показання про те, що працює разом із позивачем, є її сусідкою та знає її родину більше 11 років. Після смерті ОСОБА_3 відносини позивача з донькою зіпсувалися. ОСОБА_2 ображає матір, має намір позбавити єдиного житла.
Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Як визначено п. 1 розд. VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004.
Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01.01.2004. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
Крім того, ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Постановою Верховного Суду України від 20.02.2012 № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення ч. 2 ст. 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01.01.2004 не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 28.10.2020 у справі № 280/705/17 (провадження № 61-37425св18), від 10.02.2021 у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
За усталеною судовою практикою, спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01.01.2004, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року (у редакції, чинній на момент придбання спірного житлового будинку) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Аналогічне положення містить і ч. 1 ст. 368 чинного ЦК України.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Станом на 2001 рік законодавство України не передбачало вичерпного переліку членів сім`ї, а визначало лише критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, а саме: спільне проживання, спільний побут і взаємні права та обов`язки.
Отже, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).
Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
При цьому, станом на 2001 рік (час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку), законодавство України не містило норм, які б визначали рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності.
Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. За відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, – частки визначаються рівними.
У зв`язку із цим, судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, та поділу майна, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважаються такими, що застосовані правильно.
Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 № 6-135цс13, 23.09.2015 у справі № 6-1026цс15, від 24.04.2019 у справі № 163/754/17.
Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Тобто, проаналізувавши вищезазначене, суд приходить до висновку, що незважаючи на відсутність станом 2001 рік на законодавчому рівні визначення рівності часток учасників у спільній сумісній власності, набутої за рахунок спільної праці членів сім`ї, за умови відсутності іншої домовленості між членами сім`ї та за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження того, що участь одного із членів сім`ї у придбанні майна була більшою – слід виходити із засад рівності часток.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. ч. 1, 3 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів, здійснює їх оцінку.
Як вбачається з матеріалів справи, на період придбання спірного будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебували.
Судом також встановлено, що після початку спільного проживання з 1992 року однією сім`єю, як чоловіка та жінки, а в подальшому, із 1993 року, як чоловіка та дружини в зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали спільні права і обов`язки, станом на 1993 рік кожен із них працював. На момент, коли вони стали проживати однією сім`єю, жоден із них не мав власного житла. Після придбання будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 займалися його ремонтом, а в подальшому, спільними зусиллями та спільною працею, облаштовували будинок, придбавали меблі.
Такі висновки суду ґрунтуються як на матеріалах справи, так і на показанях свідків, про які судом зазначено вище та які ніким та нічим не спростовано.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме визнання житлового будинку з господарськими спорудами, житловою площею 28,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також, що їх частки у праві спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно є рівними і складають по , за кожним.
Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України судЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та права власності на частку у спільному майні подружжя, набутому під час фактичних шлюбних відносин, – задовольнити.
Визнати житловий будинок з господарськими спорудами, житловою площею 28,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та визначити, що ОСОБА_3 за життя належало, а ОСОБА_1 належить, кожному окремо, у праві спільної сумісної власності подружжя по 1/2 частці вказаного житлового будинку.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, житловою площею 28,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 06.04.2026

Суддя: