КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/3113/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/11845/21-ц

09 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача Публічне Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - Яндульського Дениса Володимировича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Підпалого В.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення інфляційних втрат та відсотків за користування грошовими коштами,-
в с т а н о в и в :
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 82 496, 53 грн., з яких 29 619,95 грн., - відсотки за період з 29.09.2018 року по 02.06.2020 року; 52 876, 58 грн. інфляційних збитків (втрат) за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року, судові витрати у розмірі 908, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року у справі № 757/49518/18-ц стягнуто на користь позивача з відповідача кошти у розмірі 172 123,28 грн., з яких 115 300,00 грн. основний борг, 1 099,86 грн. відсотки за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року, 55 723,42 грн. відсотки за період з 01.10.2015 року по 28.09.2018 року, судовий збір у розмірі 1 721, 23 грн. 
На примусове виконання рішення стягувач 10.03.2020 року отримав виконавчий лист. Позивач зазначає, що рішення відповідачем було виконано 03.06.2020 року, шляхом зарахування грошових коштів у розмірі 173844,51 грн., що надійшли з Печерського РВ ДВС м. Києва. 
За період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення) відповідач фактично все ще користувався безпідставно набутими грошовими коштами, а отже позивач на підставі ст. 625 ЦК України вправі ставити питання про стягнення відсотків та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року по 03.06.2020 року. 
З урахуванням наведеного просить стягнути з відповідача на його користь відсотки в сумі 29 619,95 грн. та інфляційні втрати в сумі 52 876,58 грн., тобто на загальну суму 82 496,53 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення інфляційних втрат та відсотків за користування грошовими коштам задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 82 496 (вісімдесят дві тисячі чотириста дев`яносто шість) грн. 53 коп., що складається з 29 619 (двадцять дев`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 95 коп., - відсотків за період з 29.09.2018 року по 02.06.2020 року, 52 876 (п`ятдесят дві тисячі вісімсот сімдесят шість) грн. 58 коп. - інфляційних втрат за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 06 жовтня 2025 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Яндульський Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення Печерського районного суду міста Києва скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення інфляційних втрат та відсотків за користування грошовими коштами.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що не погоджується із ухваленим рішенням суду першої інстанції.
Зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Матеріали справи не містять первинних документів, які б підтверджували обставини викладені в позовній заяві.
Крім того, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого цивільного права 23.02.2021 року та здійснила розрахунок інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2015 р. по 02.06.2020 р., що виходить за межі загальної позовної давності.
Стягнення 3% річних можливе до часу фактичного виконання зобов?язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Відсотки за невиконання зобов?язання стягнуті Печерським районним судом відповідно до рішення у справі №757/49518/18-ц за три роки, а тому повторне пред?явлення є безпідставним.
24 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу.
Відзив обґрунтовано тим, що позивач, як фізична особа, на відміну від суб`єкта господарської діяльності, не здійснює господарських операцій та не зобов`язаний складати первинні документи, що підтверджують господарську операцію, вести регістри бухгалтерського обліку та здійснювати бухгалтерський облік заборгованості.
Між банком і ОСОБА_2 не було договірних відносин зі встановленими строками виконання грошових зобов`язань. Безпідставність набуття банком коштів встановлена рішення Печерського районного суду по справі № 757/49518/18-ц. Саме з часу ухвалення рішення вона має право в межах строку позовної давності звернутися з позовом про стягнення іншої частини боргу - інфляційних втрат, які входять до складу грошового зобов?язання. З огляду на наведене, строк позовної давності не пропущено.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року у справі № 757/49518/18-ц стягнуто на користь позивача з відповідача кошти у розмірі 172 123,28 грн., з яких 115 300,00 грн. основний борг, 1 099,86 грн. відсотки за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року, 55 723,42 грн. відсотки за період з 01.10.2015 року по 28.09.2018 року, судовий збір у розмірі 1 721, 23 грн.
03.06.2020 року відповідач грошове зобов`язання виконав, перерахував грошові кошти в сумі 173 844, 51 грн., що надійшли з Печерського РВ ДВС м. Києва.
За таких обставин, позивач звернулась із позовом про стягнення відсотків та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення).
Апеляційна скарга, подана представником відповідача АТ Комерційний банк «Приватбанк» - Яндульським Д.В., не містить доводів та вимог щодо оскарження рішення у частині нестягнення судового збору.
Отже, рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується, а тому, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначав, що позивачем ставиться питання про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 29.09.2018 року (з дня, наступного за днем 28.09.2018 року, по який судом стягнуто відсотки за користування грошовими коштами) та по 03.06.2020 року (дня виконання судового рішення), а отже такі вимоги є правомірними та ґрунтуються на приписах ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд відхиляє твердження відповідача у відзиві про те, що відсотки за невиконання зобов`язання були стягнуті рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/49518/18-ц за три роки. Як слідує із зазначеного рішення, відсотки були стягнуті за період з 17.07.2015 року по 28.09.2018 року та з 01.10.2015 року по 28.09.2019 року. Натомість позивач ставить питання про стягнення відсотків та інфляційних трат за період з 29.09.2018 року по 03.06.2020 року, тобто за інший період.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.
Оскільки суть вищезазначених норм закону полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, то кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання та неналежне виконання зобов`язання.
Правильність застосування до спірних правовідносин закріплених положень ст. 625 ЦК України підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України викладеними у справах № 6-352цс16 від 06.04.2016 року; № 6-3019цс15 від 13.01.2015 року; № 6-2129цс16 від 19.10.2016 року; № 6-49цс12 від 06.06.2012 року; № 6-59цс від 30.10.2013 року.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2016 року у справі № 916/190/18.
А отже кредитор вправі нараховувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, після ухвалення судового рішення про стягнення боргу і до повного його виконання.
Однак, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року в частині стягнення з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року, з огляду на таке.
Як зазначалося раніше, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», зокрема про стягнення інфляційних втрат за період з 01.10.2015 року по 02.06.2020 року в розмірі 52 876, 58 грн.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексуУкраїни).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду навищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення в суд.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Тобто в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судом обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 02 червня 2020 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом першої інстанції повно та ухвалено правильне судове рішення по суті спору, але допущено неправильне застосування норм ЦК України щодо застосування строків позовної давності, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення та стягнення інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 02 червня 2020 року в розмірі 31 323,75 грн.
У іншій частині вирішення спору рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року слід залишити без змін.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати повністю та ухвалити нове по суті предявлених вимог, оскільки у резолютивній частині рішення судом зазначена загальна сума стягнення.
Більш того, у зв`язку із скасуванням рішення в частині задоволених вимог про стягнення інфляційних втрат підлягають перерозподілу й судові витрати.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог- частина 2 статті 141 ЦПК України.
Після апеляційного перегляду справи позовні вимоги були задоволені на 73,87 %.
Отже, зОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають стягненню витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги (з огляду на її часткове задоволення) у розмірі 284,71 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача Публічне Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - Яндульського Дениса Володимировича - задовільнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1  заборгованість у розмірі 29 619,53 грн. по спаті 3 % річних за період з 29.09.2018 року по 2.06.2020 року.
Стягнути з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1  заборгованість у розмірі 31 323,75грн. по спаті інфляційних витрат за період з 02.04.2017 року по 02.06.2020 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 284,71 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді: